# Квітка папороті

Розділ 1.

Такої кількості службових авто цей двір зроду-віку не бачив. Доглянутий зелений простір навколо міцної будівлі, занесеної до культурної спадщини, наповнився вранішнім гамором.

Його водій не зміг протиснутися у двір і сивий огрядний чоловік, у формі полковника поліції, пішки попрямував під арку. Різким рухом відмахнувся від привітань підлеглих та в супроводі сержанта піднявся на високий другий поверх будинку.

Звісно у квартирі вже працювала група криміналістів у складі патолога Аркадія Зайдеса, з помічниками. А кращих своїх слідчих - капітана Івана Горностая та лейтенанта Геннадія Кіпрача, полковник ще годину тому відрядив на місце злочину.

– Доповідайте! Що тут... – невдоволено зняв кашкета Товчигречко. Поліціянти розступилися й керівник з сумом глянув на невтішну картину.

Серед величі свого упакованого раритетами помешкання, розкинувши руки так, наче хотів злетіти, лежав відомий столичний бізнесмен і меценат Матвій Хоменко. Натепер, хоча його насичена подіями біографія брала початок з лихих 90-х і тоді злочинний світ знав цього пана, як жорстокого й загребущого авторитета Хому.

Та часи й закони змінювались і голова кримінального угрупування давно отримав статус неперевершеного доброчинця. Хоменко не цурався телеекрана й полюбляв роль дарувальника обладнання для дитячих лікарень чи викаблучувався з лопатою в руках, саджаючи в оновленому сквері молоде деревце.

Звісно лопату він тримав перед камерами лише кілька хвилин, а весь інший час приділяв керуванню прибутковим бізнесом чи віддавав таємний наказ - прикопати когось непокірного. Тільки наразі сам лежав серед накопиченої розкоші, з перекошеним від жаху обличчям, чим додавав поліції міста нестерпного головного болю.

– Бажаю здоров’я, пане полковнику! – стандартно закивали підлеглі, а старший групи приготувався доповісти, коли Товчигречко сердито гиркнув:

– Та яке тут до біса здоров’я? На пенсію підполковником піду. І це в кращому разі. Ви хоч уявляєте: які в цього гада зв’язки були... Капітане, давай по суті!

– Слухаюся, по суті. Господаря квартири, Матвія Хоменка, рано вранці знайшла прибиральниця. Згідно з домовленістю вона приходить навести лад в оселі. Каже, що власника кілька діб не було в місті, відпочивав на заміській віллі. Жінка відкрила своїм ключем та побачила все те, що бачимо зараз ми. Її вже привели до тями й тітка стверджує, що на перший погляд, з квартири нічого не зникло та всі речі знаходяться на своїх місцях. Тобто це не пограбування.

– От халепа! Аркашо, а ти що скажеш? – повернув обличчя до судмедексперта Товчигречко.

– На жаль, Горностай десь правий. Точніше я зможу сказати після ретельного огляду тіла у своєму офісі, але й так ясно, що вбивство жорстоке й сплановане. Та навіть зараз зрозуміло, що діяла жінка, – педантично, у своєму стилі, чаклував Зайдес і паралельно давав пояснення полковнику.

– А з чого такий категоричний висновок? – здивувався шеф поліціянтів.

– З того, що виконавець чепурний та навіть елегантний. Крім цього звичайно, – обережно підійняв розшиту золотом ковдру Аркадій і продемонстрував оточенню красномовне підтвердження свого припущення.

Побачене нагадало полковнику його молоді роки. Ще коли сам працював опером на землі, він кілька разів стикався з наслідками дії сірчаної кислоти. Те сіро-буре місиво, замість геніталій Хоми, викликало огиду й просто кричало про чиюсь гірку лють та помсту.

Товчигречко відразливо скривився й кивнув:

– Можливо ти правий, але треба працювати. І кого ж ця потвора так розлютила, щоб піти до пекла настільки жахливою дорогою? Тільки месниці мені не вистачало. Гаразд продовжуйте, а я поїхав відбиватися. Не знаю, як до телефонів підходити. Негідник може й по заслузі отримав, а крайніми вийдемо ми. Тому робіть що хочете, але знайдіть її. І журналюг на гарматний постріл не підпускайте, бо миттю розмалюють резонансний та замовний злочин й патякатимуть на всі смаки.

– Пане полковнику, але ж скоріше за все, злочин таким і є, – посміхнувся Горностай.

– Поговори мені ще тут! Що за ранок? – бідкався полковник, спускаючись широкими сходами вниз.

А до двору вже й справді просочилися нишпорки зі столичних ЗМІ й кинулися було до Товчигречка за новинами. Та завзяті поліціянти блокували інформаційних хижаків за обмежувальною стрічкою.

– Генію, накопав щось? Телефонував до фірми відеонагляду? – з надією запитав напарник у Кіпрача, коли той з дільничим повернувся з квартирного опитування.

– Геть нічого, Вано. Нічогісінько! Охоронна контора клянеться, що кілька днів тому через капітальний ремонт у сусідній квартирі був збій відеонагляду, але вони все полагодили. А пожильці вечеряють чимось таким, що сплять наче вбиті. Ніхто нічого не чув і не бачив. Та й небіжчик виходить спротиву не чинив, тихо кінці віддав. Хоча якщо спочатку нахлебтався віскі з клофеліном, яка вже різниця: хто й навіщо кислотою облив? – розмірковував лейтенант.

– До речі, звукоізоляція тут відмінна. А ще хлопці кажуть, що вікна й двері ніхто не чіпав. Я все досконало облазив та дійшов висновку, що коли не сама хатня робітниця його мочконула, тоді привид залітав, – жартував капітан, обережно пересуваючи на полицях рідкісні дрібнички.

– Ага, злий Каспер. Дивно, що з усієї цієї музейщини нічого не взяли. Якийсь аж занадто добропорядний вбивця пішов, скажи? – підхопив Геннадій.

– Залишається тільки інопланетянин, котрому земне барахло ні до чого. Все, годі тут товктися. Поїхали до офісу небіжчика, може хоч там щось нариємо, – запропонував напарнику Горностай.

– Я тільки за, бо дивитися на ці марнославні стіни духу не вистачає. Хоч би один барига спробував пожити в моїй хрущівці, – філософствував молодий слідчий.

– Не заздри, Генчику! Бачиш, яке у них життя «важке» та й закінчується жахливо. Мужики, ми поїхали прогуляємося по зв'язках покійника, закінчуйте без нас, – скинув рукавички капітан і своєю грайливою ходою попрямував з місця злочину.

Розділ 2.

Вечір був пізній, але після сьогоднішніх подій напарники вирішили заглянути до  улюбленого пивбару поліціянтів, під назвою «Тайм-аут». Ясно, що наступний ранок і день будуть складними, адже поточне розслідування взяло під особливий контроль міністерство. А це нічого доброго не означало, хіба що тотальні перевірки, непотрібні поради й гальмування будь-якої ініціативи.

– Будьмо, Генію! І нехай всі лиходії згорять у пеклі, – підійняв другий кухоль з темним пивом Горностай та був наразі добрим і веселим.

Треба сказати, що опер Іван Горностай йшов своїм життєвим шляхом стрімко й піднесено. Навіть його бадьора хода підкреслювала це. Загальновідомо, що робота в департаменті карного розшуку - не курортна прогулянка до моря. Та випускник одного з обласних юридичних вишів щодня впевнено доводив протилежне.

Він влучно стріляв і не вагаючись знешкоджував злочинців, за що мав кілька доган, але це ніяк не сповільнювало руху моторного парубка. Були в нього й подяки за затримання, а ще бойове поранення, котре лейтенантом він піймав на завданні під прикриттям. Десь таким вимальовувався профіль капітана Горностая. Людини, що була дуже схожа на хижака, прізвище якого випадково чи спеціально, подарувала йому доля.

– Повністю підтримую! – цокнувся своїм недопитим кухлем лейтенант і також мав розм’яклий та «пухнастий» вигляд.

Звісно зараз напарники геть не спроможні були виконувати свої службові обов’язки. Ну, по-перше, на чергування заступили інші групи; а по-друге, треба ж хоч якось перепочити від напруженої роботи.

– Ого, Генко! Бачу тебе вже люля кличе, тільки по дорозі заглянемо до аптеки, аби придбати «стоп-будуна», – розсміявся Горностай та хвацько закинув до рота кілька горішків.

– Ображаєте, пане! В домашній аптечці зі мною завжди вірні друзі: шипучка й контрацептиви. Диви: яка ладна киця пливе до нас... – кивнув Геннадій у бік стрункої особи, що дійсно проходила повз. Вона дефілювала, відверто ілюструючи чоловікам свій тендітний стан, а потім зупинилася й зиркнула отетерілому Кіпрачу прямо в очі:

– Привітики! Хочеш пригостити дівчину чи ти тільки за витрішками сюди прийшов?

– Лукасе, ходи до нас!!! – блиснули хтивими вогниками очі захмелілого хлопця.

– Слухаю уважно. Ще по одній, так? – з посмішкою приготувався виконати свій професійний обов’язок бармен.

– Е, ні! Нам уже досить, а дамі наливай, – з цікавістю оглянув дівчину з ніг до голови Іван.

– Літа! Я буду горілку з льодом, журавлиною й апельсиновим соком, – перерахувала складники традиційного Космополітену яскрава брюнетка та з готовністю взяла до рук тонку скибочку лайма.

Неперевершений професіонал миттю виконав замовлення, а дівчина між тим простягнула Геннадію руку. Вона промовисто посміхнулася йому в дрібні зубки й поміж гучних звуків музики скрикнула:

– Тебе як звати, вродливий?

Дивно, що пригостити її зголосився Іван, але сліпуча брюнетка справедливо обрала того, хто поклав на неї око першим. А може їй просто більше сподобався недосвідчений молодий лейтенант. Той легенько стиснув її шовкову долоньку у своїй руці й привітно сказав:

– Вітаю в нашому барі, Літо! Я – Геннадій. Хоча цей дорослий пан кличе мене «генієм».

У відповідь Горностай ґречно схилив голову, а потім підійняв свій кухоль і голосно підтримав:

– Радий знайомству, панно! Дядька звати Іваном. Таке, знаєте, дуже рідкісне в мене ім’я.

– Тоді гей! І нехай згинуть всі наші вороги! – виголосив тост Генка, легенько приклався до склянок збільшеної компанії та випив усе до дна.

Горностай таємниче посміхнувся й розумів, що Кіпрач сьогодні поїде додому не один, але дівчина не викликала у стріляного опера жодних сумнівів. Нехай собі відірвуться, а він прийме вдома прохолодний душ і розтягнеться на самоті в ліжку та забуде про все до набридливого будильникового дзвінка.

Літа знала свою норму. Вона посмакувала коктейлем і допитливо глянула в блакитні очі Геннадія. Ситуація дійшла до прогнозованого фіналу й напарники розрахувались та замовили таксі в різні райони міста.

Капітан орендував гарну квартиру на Воздвиженці, а лейтенант успадкував від батьків стареньку хрущівку на Сирці. Звісно опери мали власний транспорт та регулярно користувалися ним у роботі, але сьогодні відтягнулися по повній і могли дозволити собі проїхатися містом у ролі пасажирів.

– На цьому я вас покидаю і сподіваюся побачити тебе, альфонсе, вранці на службі живим та здоровим. Прослідкуйте за цим, Літо! Я на Вас розраховую, – підморгнув Горностай і наразі здавалося, що він взагалі нічого спиртного не вживав або просто вміє добре триматися.

– Можете на мене покластися, – красномовно кивнула брюнетка, на що Іван відповів так:

– Ні-ні, я пас! П’яненький знаєте. А щодо «покластися» - наш Генич у цьому великий мастак. То ж тримайтеся!

Він вже торохнув дверцятами й перевізник помчав пасажира за вказаною адресою.

– Прошу! – допоміг усістися спокусливій незнайомці на заднє сидіння Шевроле лейтенант, близенько примостився до її тіла й наказав: – Шефе, з вітерцем давай! Я повинен бути в гарній формі, щоб не осоромитися перед дівчиною.

Таксист лише мовчки посміхнувся й рвонув з місця в бік Шевченківського району. Дійсно, на Щусєва вони домчали доволі швидко. Здається парочці сьогодні підігравала сама доля, бо навіть зелений коридор світлофорів допомагав майже ніде не спинятися, або перевізник був майстром своєї справи.

Біля будинку гостя Кіпрача стала більш стриманою, майже цнотливою й до квартири зайшла, гідно тримаючи яскраву голівку. Як не дивно, але в помешканні оперативника панував лад. Генка справді терпіти не міг пихатості й зайвих речей. Після трагічної смерті батьків він зробив простенький ремонт та задовольнявся елементарним, бо його життя й так вирувало складними надмірностями.

– Вітаю в моєму шатрі, принцесо! – тільки й встиг сказати Геннадій.

Розділ 3.

В районі дев'ятої ранку, коли опери прямували до кабінету Товчигречко, свіжий і веселий на вигляд Горностай доброзичливо потішався над молодшим товаришем:

– Так. З попереднього огляду бачу, що нічка була спекотною й та краля вичавила тебе вщент!

– Вано, заткни свої дедуктивні здібності знаєш куди? Хоча ти правий. До цього я навіть не здогадувався, що існують такі еротичні пози. Ця Літа не дівка, а якийсь ураган, – жалівся напарнику припухлий після тяжкої безсонної ночі лейтенант.

– То коли ви одружуєтесь? – ще відвертіше знущався з наївного колеги капітан.

– Попереджаю, Горностай! Адже у вільній боротьбі я спритніший, – образився Геннадій та награно заніс над тулубом Івана міцну руку.

– З цим не поспішай, Генію! Зараз шеф нас обох покладе на лопатки. Ми ж геть нічого не накопали, а йому холку милять зверху куди гірше, ніж нам... Вітаємо, пане полковнику! – першим зайшов до кабінету керівника Горностай.

– Та щоб ви мені були здорові! Хіба я наказував вештатися по шинках? А попрацювати - зась? От якого рожна мені за вас червоніти? І що я нагору доповім: мої опери замість розкривати справу по гарячих слідах, задовольняються гарячими шльондрами, так? – поцілив в десяточку Товчигречко. І звідки в нього такі подробиці?

На що розумні хлопці не промовили жодного слова й обидва покірно втупили погляди в стіл. Ну, так у вільні годинки вони трохи відпочили. Та коли б у розкритті була хоч якась зацікавленість, то працювали б. Але кому потрібен той Хома, щоб заради нього аж так напружуватись? Ну, здох ще один гад і на землі стало дещо світліше. Десь так думали напарники, але з керівництвом не сперечались.

– Дозвольте мені, Денисе Карповичу, – взяв на себе шквальний вогонь судмедексперт Зайдес.

– Слухаю тебе, Аркадію, – з надією сів у своє командирське крісло полковник. По загадковому вигляду патолога він зрозумів, що той має рятівну зачіпку.

– Дякую. Після розтину в мене з’явилась одна примарна ниточка. Те, що у покійного була виразка шлунку та цироз печінки в початковій стадії, звісно вже нікому не цікаво. А от молекулярні зразки людської шкіри у нього під нігтями - неспростовний факт. Тільки збігів по нашій базі знайти не вдалося та й самого матеріалу настільки мало, що Хоменко напередодні міг просто когось щиро обіймати. На боротьбу це геть несхоже. Звісно я працюватиму далі, – закінчив свою підбадьорливу промову Зайдес, а полковник тяжко зітхнув і додав:

– Значить мене знову розпинатимуть, мов хлопчиська. Кажуть, що сюди вже мчить з Відня його розгнівана дружина. А пані Ковальська у своїй люті дуже страшна. Я добре пам’ятаю її поведінку ще за часів, коли мадам була районною депутаткою. Не кожен підозрюваний у вбивстві дозволяв собі такі чоловічі вислови. Та нехай з нею спілкуються в міністерстві, бо як до мене полізе - пошлю її, а сам з радістю у відставку подам.

– Денисе Карповичу, та не хвилюйтесь Ви так. Знайдемо ми ті кляті докази, а за ними й месницю. Хоча поклавши руку на серце, я б її нагородив. Робота виконана, на диво, чисто. Таку саджати навіть прикро, – відповів за всіх Горностай.

Тут на столі у Товчигречка задзвонив телефон і черговий управління доповів, що у хлопців намічається нова робота. У сміттєвому баці, на задвірках скверу знайдено тіло дівчини, з ознаками насильницької смерті.

– Ну, ось вам і нова справа, щоб не сумували. Гайда на виїзд! Подробиці у чергового. Що за напасть? Тиждень ще тільки розпочався, а небіжчики вже в чергу вишикувались. Вільні, працюйте! – махнув руками полковник й відкрив ноутбук, а опергрупа помчала на виклик.

На місці пригоди їх чекав наряд патрульно-постової служби та шокований прибиральник. Погода була сира й прохолодна. Справжня осінь набирала законних обертів і жовте листя, що ввібрало в себе літнє сонце, килимом лежало під деревами. А дідок з граблями в руках трясся чи то від холоду, чи від шоку та все промовляв:

– Бідолашна... Їй би ще жити та жити. Геть молода!

– Вітаю! Це Ви знайшли тіло? – спокійно запитав у нього Горностай, підіймаючи рукою загороджувальну стрічку.

– Саме так. Я хотів було почати згрібати листя та вирішив спочатку переконатися, скільки влізе до бака. Відкрив і мало в штани не наклав... Хіба ж так можна? Вона ще зовсім дитина, – бідкався працівник парку й продовжував здригатись.

– Що, діду, з будуна? – посміхнувся фотограф групи й дістав з кишені пласку фляжку. – Прикладись, бо геть нічого не згадаєш, а хлопцям треба багато чого дізнатися.

– Федю, що ти в біса робиш? – гримнув на нього Горностай.

– Що? Допомагаю вам з розкриттям. Адже такими темпами нам місячної премії в очі не бачити, – байдуже переступив він через тіло й продовжував фотографувати.

– Січкар, а тебе лише гроші хвилюють? Тоді йшов би клацати біля подіумів. Чого ти до нас припхався? – з болем роздивлявся криваві синці на обличчі й руках дівчини Кіпрач.

– Ой-ой-ой! Які ми ніжні. Все, не перекривайте ракурсу. Он ідіть зграю собачників допитувати, а мене не чіпайте, – невдоволено буркотів Федір.

– Дійсно, Гено, йди отих жіночок розпитай. Вони своїх улюбленців вигулюють рано, може хтось щось бачив. А ти, Аркашо, що скажеш? – традиційно керував роботою групи капітан.

– Скажу, що ви самі зранку собачитесь гірше за песиків. Ну, а відносно жертви, то вбили її в іншому місці, приблизно години чотири назад, а сюди привезли вже мертвою. Тому не думаю, що присутні собачники гуляли тут посеред ночі. Але запитати треба, може хтось таки щось і бачив. Натоптали своїми черевиками, мов стадо. А потім, Аркашо, виручай! – також доповнив загальну картину невдоволення Зайдес.

– Ну, як Ви? Трохи відпустило? Тоді давайте я занотую Ваші свідчення. Прізвище, ім’я... – відкрив планшет Горностай і почав звичайну роботу.

Після декількох ковтків спиртного, дідок дещо оговтався й докладно розповів про свій ранок у парку та нічого цінного не додав. Капітан бігав пальцями по гаджету, а в голові крутилася лише одна думка: «Правий Товчигречко. Просто заворожене коло якесь. Злочини накопичуються, а зачіпок катма».

Розділ 4.

Тільки цього разу капітан Горностай переймався даремно, адже справа про знайдену в парку мертву дівчину детективам точно була по зубах. Почалося з того, що одна жінка, котра регулярно гуляла в сквері зі своїм улюбленцем, виявилася аж занадто спостережливою.

Вона пригадала, що вбита інколи зустрічалася на алеї зі своїм бойфрендом. Дама навіть допомогла скласти фоторобот парубка й слідчі, без зайвих зусиль визначили особу хулігана, що неодноразово притягався до адміністративної відповідальності.

Не гаючи часу, напарники привезли його на допит. Та запальний кавалер, як дізнався про смерть нареченої, агресії не виявляв. Він сидів у кімнаті для допитів й тихо плакав, скидаючи сльози руками в кайданках. Розповів, що його Уляся, тобто Уляна Харенко, вивчала банківську справу в гуманітарній академії. Була талановитою й доброзичливою, а по закінченні навчання вони збиралися побратись...

Одначе щира зацікавленість майбутньою професією зіграла з дівчиною страшний жарт. Заради практики, вона зголосилася впорядкувати рахунки якогось крутезного пана. Але ні його імені, ні назви підприємства, де підробляла наречена, хлопець не знав.

Далі слідство попрямувало стрімкіше. Таким як Горностай і Кіпрач геть неважко було потягнути за наявні ниточки й скоро слідчі дізналися з життя юної фінансистки багато цікаво. Одного за іншим вони викликали свідків та скоро розворушили бандитське кубло, що до часу ховалося під непоказною вивіскою.

Докладна робота й принципова позиція захисників Закону допомогла буквально через кілька днів відправили за ґрати як замовника, так і виконавців вбивства студентки Харенко. А через те, що до слідства долучилася ще й служба покарань за фінансові злочини - справа вийшла гучна та показова.

В іншому випадку департамент карного розшуку міг би пишатися своїми молодими слідчими, але наче Дамоклів меч над головами працівників установи висіла справа Матвія Хоменка. А його оскаженіла вдова вже прибула до столиці й завзято підливала масла у вогонь.

Сьогодні вона примчала до управління й тепер Горностай з Кіпрачем на власні очі пересвідчилися, що їх шеф зовсім не перебільшував. Пані Ковальська кричала так, що всі допитувані на той момент злочинці підписали щиросердні зізнання, а вона облила гарячою кавою чергового й ледве не розбила скляні двері в кабінеті полковника Товчигречка. Задовольнившись своєю поведінкою, мадам випарувалася з управління.

– Яке нещастя! Коли б у мене була така дружина, я сам би на себе руки наклав, – похитав головою Горностай і додав: – Знаєш, Генко, з кожним роком я все ясніше розумію, що ніколи не оженюся.

– А може ти просто ще не зустрів її? Тієї, заради кого і життя не шкода, – романтично зітхнув Кіпрач.

– Слухай, малий, тобі треба менше переглядати на ніч еротичних фільмів й більше спілкуватися з Літою. Вона у своїй справі точно майстер. Їдьмо до «Тайм-аута», – задоволено слухав тихий спів нещодавно придбаного позашляховика капітан. – То що, до бару чи розбігаємося?

– Сорі, Вано! Щось не тягне мене до бару! Весь час бачу посеред листя ту нещасну, що заміж збиралася, ось планка й падає. Піду до більярдної, шари поганяю. Тебе не запрошую, бо ти ж у нас прихильник боулінгу. Бай! – відчинив дверцята свого надійного Фольксвагена лейтенант й на цьому напарники попрощалися.

Дорога мчала під колеса і Горностай підспівував знайомій мелодії та якось не переймався вже закритою справою. З посмішкою пригадував розмальовану пику баби, що сьогодні так показово здійняла ґвалт в управлінні. Навіщо питається? Адже з Хомою вона давно не жила та й коханням, здається, там зроду не пахло.

Вечірній нудний дощик починав набирати силу й Іван вирішив вдома зателефонувати батькам, а потім почитати перед сном щось із фантастики. Не дивлячись на свій екстремальний характер Горностай інколи намагався бути зразковим сином та неговірким домашнім створінням.

– ...Твою мать!!! – поривчасто загальмував капітан, бо тінь що майнула перед капотом просто впала під колеса. Він натиснув аварійку й вискочив на дощ, забувши про все на світі.

Гарне новеньке авто виручило водія, але все-таки відкинуло людину на кілька метрів. Це була жінка. Горностай не думав про штани й шубовснув колінами в калюжу, намагаючись збагнути обсяги катастрофи.

А вона застогнала й прошепотіла:

– Навіщо зупинятись? Треба йти за край...

Тепер досвідченому оперу дійшло, що ця особа не випадково зробила крок під колеса його позашляховика. Вона бажала померти! Та що ж це з ними робиться? Навіть якщо місяць у повні чи ретроградний Меркурій чаклує, чому потрібно лізти саме під його колеса? Але наразі не до жартів. Позаду зупинилися інші авто, а один шустрий керманич вже схилився поруч:

– Що, брате, вона жива? Оце ти попав... Я йшов позаду й бачив, що швидкості ти не перевищував. І чому вони пруться до нас на дорогу?

Та Горностай у світлі фар вже оглянув постраждалу й констатував, що забої незначні. Зрештою він зреагував миттєво, хоч і замислився про особисте. Капітан взяв жінку на руки й відповів водію:

– Дякую, все норм. Я з поліції. Зараз відвезу її до лікарні, нехай нададуть допомогу. Та, як на мене, серйозних травм немає, лише криваві подряпини. Скоріше за все обдовбана?

– Ну, ти красава! Реакція просто відмінна. Окей, ось моя візитівка, про всяк випадок. В суді легко підтверджу, що ти тут ні до чого, а зараз бувай! – побіг до свого авто доброзичливець та показав іншим водіям, щоб далі прямували у своїх справах.

А Горностай запхав контакт до кишені, відчинив задні дверцята й обережно поклав неочікувану пасажирку на широке сидіння.

– Тихенько. Все буде добре. Зараз відвезу Вас до лікарні. Справді, я не хотів. Ви ж самі кинулися під колеса... – на диво розгублено буркотів завжди впевнений у собі капітан.

– Не треба до лікарні. Прошу тебе, сховай... – знову почув хрипкий голос жінки Іван та намагався зрозуміти хід її думок.

– Ви від когось втікали, так? І чому не треба до лікарні?

– Тому, що мене шукатимуть... Якщо не вбив, то сховай, – знову й знову повторювала жінка.

– Оце почитав я на ніч фантастику! – тяжко зітхнув Горностай і відчував, що дивачка доля кинула йому під колеса природний феномен, на який він геть не чекав.

Розділ 5.

А тим часом у добре знайомому підвальчику лейтенант Кіпрач, наче машина, один за одним заганяв шари до лузи. Він вже виграв у приятеля кілька партій та почувався набагато краще, ніж в обіймах палкої Аеліти.

– Ну, ти сьогодні в ударі, Генче! А я виглядаю, як останній профан. Мабуть, не на ту ногу встав, – підсвідомо й розгублено змащував крейдою кий суперник, а потім обережно поклав його на стіл і запитав: – Можна я тобі лаве на картку скину? Наразі з кешем просто біда.

– Юліусе, та не парся. Відіграєшся наступного разу! – щиро поплескав знайомого по плечу лейтенант.

– Ні, я так не можу. В усьому повинен бути порядок, а слави грального боржника я зроду не мав... Ну ось, знову приперлися! – невдоволено глянув Юліус на вхідні двері.

– А хто це? – не зрозумів стрімкої зміни настрою господаря підвальчика Геннадій.

– Та не зважай. Якісь зальотні посіпаки. Втретє з’являються. Відвідувачам концентруватися заважають. У мене ж інтелігентна публіка, а воно наче тільки з хліва...

І дійсно кілька мордатих бугаїв, вбраних наче для Хелловіну (щось середнє між обірваним ковбоєм та байкером-початківцем), зухвалою ходою попрямували між довгих столів.

Той, що відчував себе головним поманив Юліуса товстим пальцем до себе, але Кіпрач рукою зупинив власника більярдної й сам пішов роздивитися непроханих гостей ближче.

– Чого тобі, шпана? – визвірився дивак, хоча за зростом Геннадій йому не поступався. Хіба що був стрункіший та молодший. – Якщо я кличу, то нехай отой підійде.

– А що так? Я у «того» новим охоронцем працюю. Якісь проблеми, мужики? – посміхнувся лейтенант та здогадувався, що наразі прийдеться розім'яти руки. Вулична біганина за підозрюваними вже задовбала, а в тренувальну залу він тиждень як не заглядав. От ці пики й замінять йому боксерську грушу.

Неандерталець насупив і без того кудлаті брови та через нестачу слів спробував відштовхнути лейтенанта, тільки не очікував влучного руху, після якого гепнувся на підлогу й звук був такий, наче справді звалили бика. Тоді двоє інших посунули на Кіпрача, але цю загрозу тренований поліціянт усунув простішими жестами. А четвертий, що пританцьовуючи спостерігав за бійкою здалеку, рвонув до виходу й зник за дверима сам.

Вайлуватий халамидник вчепився за край столу й кректав, намагаючись встати. Двоє інших жваво підхопилися та знову отримали від Генки - один під дих, а інший по пиці.

– Громадяни порушники, щиро прошу, лежіть і відпочивайте. Зараз вас приймуть. Алло... Хлопці, ловіть геоточку. Треба сміття з вулиці прибрати. Чекаю! – викликав наряд Кіпрач та з готовністю тримав кий у руках.

Мабуть, поліційне авто перебувало десь зовсім поруч і скоро сирена заполонила простір більярдної. Охочих повикаблучуватись своєю нетямущістю запакували й повезли розважатися до іншого підвалу. А Юліус міцно стиснув руку своєму постійному відвідувачу й додав:

– Ну, тепер я в тебе двічі боржник, Геннадію. Дякую, що допоміг здихатися цього непотребу. І де воно тільки береться на землі?

– Пусте, звертайтеся! Це ж моя робота: чистити світ від мотлоху. На службі якийсь сумовитий аврал, а тут неочікувано весело провів час. Днями зателефоную, готуйся відігратися. Наразі бувай, Юліусе! – попрощався з господарем більярдної герой моменту, хоча себе таким не вважав.

Навпаки, весь шлях до домівки, Генка пригадував завмерлий погляд тієї дівчини, зі сміттєвого бака. Звісно це був далеко не перший труп юного створіння, який бачив на службі лейтенант вбивчого відділу. Та чомусь саме цей випадок зачепив Кіпрача за живе.

Можливо тому, що він нагадав Геннадію про своє? Те, що пам’ятатиме довіку. Дівчинку, з якою він навчався в одній школі. І не просто в школі, а в одному класі. Красуню, з чарівними карими оченятами й сонячною посмішкою. Це було його перше й поки єдине кохання. Він страшенно любив ходити поруч з нею, навіть не торкаючись руки, просто дихав одним повітрям й завзято розповідав хлоп’ячі байки.

Та вже тоді мріяв, що колись освідчиться їй, а горде дівча спочатку розсипле свій солодкий сміх, а потім дозволить поцілувати. Правда, в розумниці були плани продовжити навчання, адже її світ не обмежувався шкільною програмою й весела та життєрадісна дівчина марила про історичний факультет одного з вишів рідного міста...

А потім вона не прийшла на заняття. День, два, місяць. Однокласниця зникла так, наче її ніколи й не було на світі. Й скільки не оббивали пороги слідчого відділу її вбиті горем батьки, поліціянти нічого не вдіяли. Відтоді у серці юного Кіпрача закляк не сум, а чорна діра й він забув про всі інші земні професії та став поліціянтом. Знав, що шукатиме ЇЇ, доки не знайде хоч якийсь слід.

Потім, як на горе, батьки розбилися в автомобільній катастрофі й молодий чоловік залишився у житті геть один. Допомогла нелегка професія, що підкорилася й сподобалася йому. Боротися з ницими гадами й захищати слабких та невинних стало для Геннадія головним.

На стажування відмінника навчання відрядили до управління карного розшуку та ще й дали в наставники неперевершеного капітана Горностая – грозу й жах столичних злочинців. Бідовий Іван не пропонував лиходіям компромісів, влучно та без вагань стріляв на ураження й мав славу нещадного борця за справедливу кару. Так і йшли вони поруч, не підраховуючи небезпечних годин життя: молодий романтик та безнадійний маргінал.

Лейтенант Кіпрач ніколи й нікому не розповідав про свій пекучий біль і самотужки намагався віднайти хоча б тінь зниклої коханої дівчини. І щоб хоч якось загоїти кровоточиву рану, у вільний час він бездумно знімав повій та відривався з ними, мотивуючись виключно фізіологічними потребами молодого організму.

За вікном була мокра осіння ніч. Сьогодні Генка спав у своєму ліжку без сексуального супроводу та вкотре бачив один і той самий сон, де ніжне створіння лагідно посміхається йому... Він підсвідомо уявляв: якою неймовірною красунею могла б стати дівчинка з тугими косичками, що сиділа колись за сусідньою партою. Чому вона пішла в небуття без нього? Якби покликала – він з радістю попрямував за нею куди завгодно, до пекла чи в рай.

Молодий Кіпрач, здається, не плакав з дня смерті батьків та наразі не контролював своїх емоцій і кілька сльозинок щедро скотилися на подушку.

Розділ 6.

Фантастику про далекі світи Іван Горностай полюбляв, але точно не таку як сталася з ним сьогодні. Він мчав за місто, а на задньому сидінні авто стогнала незнайома молода жінка, котра кинулася під його колеса.

Та наразі, як білий день капітану було ясно, що тремтіла вона не від ран, а від так званої наркотичної ломки. Ці речі Горностай розпізнавав легко, просто через автопригоду трішки запанікував.

За часи непростої служби він вже встиг побачити багато жахливого й дивного, тільки геть не доганяв: навіщо красива молода особа власноруч губить своє життя тією гидотою? Його навіть запрошували перейти працювати до наркоконтролю та Горностай розумів, що з таким ставленням до наркоторговців - ніхто з них до суду дожити не зможе, а він елементарно отримає статтю за перевищення... Тому відмовлявся й залишався вірним вбивчому відділу.

Ось водій звернув з траси та поїхав без поспіху, наче чогось шукав. Ні, не канаву, де краще скинути потерпілу. Навпаки, Горностай прямував в передмістя, до знайомого лікаря, котрому довіряв. Це був один з його «підопічних».

Так Іван напівжартома кликав тих, що одного разу в житті схибили або були зовсім невинні, хоч слідство вважало їх злочинцями. Тоді впевнений у своїй правоті поліціянт, різними методами, допомагав підозрюваним вислизнути з лап Феміди й повернутися до нормального життя.

Бувало, що невідомо куди зникав речдок або очевидець міняв свідчення на користь звинуваченого... Таким чином людину офіційно виправдовували, але віртуозні дії служителя Закону залишались непоміченими. Зате у капітана поступово росла кількість «боржників» до яких, за необхідності, Горностай міг звернутися сам.

І працювала ця схема набагато ефективніше за будь-які паперові угоди, адже на кону стояло вільне життя. Звісно такі люди найчастіше змінювали місце проживання чи навіть професію та на забудькуватість ніхто з них не страждав.

Наразі авто капітана зупинилося біля темного будинку, посеред сільської вулиці. З двору озвався пес і скоро на веранді засвітилося віконце. Щоб не лякати господаря в нічний час, Іван знайшов в телефоні необхідний контакт і сказав:

– Ніч в хату, пане Дмитре! Якби не терміновість, як би Вас не турбував, але справа невідкладна.

– Здоров будь, капітане! Для тебе мої двері завжди відчинені, – відхилив хвіртку немолодий сивий пан, в піжамі й домашньому кожусі на плечах.

– Я тобі тут трішки роботи підкину, вже вибачай. Їхав додому, а вона прямо під колеса впала. Та певно, що до цього не ігристе пила. Подивись: що можна зробити? Зараз дістану...

– Ото біда шириться світом! Молодь зовсім з глузду їде. Ну добре, в наш час випивки було обмаль, а тепер пий хоч залийся. Звісно спиртне також проблема, але ж не така! Йди за мною прямо до оглядової, будемо щось метикувати, – з сумом констатував сільський лікар, хоча раніше в столиці його пацієнтами були як прості смертні, так і заможні люди.

Горностай обережно заніс жінку до знайомої кімнати й поклав на канапу, а лікар увімкнув лампу й почав огляд.

– То це ти її так приголубив? – уважно роздивлявся зідрані в кров коліна та лікті медик.

– Дмитре Петровичу, не нагнітай! Я ж не провидець, щоб знати наперед думки наркош. Прямував собі зі служби, нікого не чіпав, мріяв про ванну й ліжко, а зірки вирішили інакше...

– Не прибідняйся, капітане! Тобі навіть наркоші під колеса файні падають. Ти ще там нікого собі не приглянув на життя? Дивися, бо воно стрімке й невдячне. Будеш потім, як я, вовком сидіти в хаті, – попередньо протираючи стерильним розчином рани дівчини, повчав Горностая самітник.

– Ні, це не з моїм щастям! Де взяти жінку, котра зрозуміє мій стиль життя? А вже така, щоб я вподобав - на світі ще не народилася.

– Гордий ти, капітане. А це смертний гріх! Та не зважай...

В цю мить дівчина на канапі прийшла до тями й обірвала роздуми чоловіків про важливе й вічне. Вона підхопилася й затремтіла сильніше, ще й заблювала себе та ложе.

– Ну, ось тобі й маєш. Все, на цьому Ваша робота, пане поліціянте, завершена. Спокійно прямуй до своєї ванної, а в мене на ніч дуже багато справ. Та не хвилюйся, думаю з твоєю незнайомкою все буде добре. Я й не таких діставав. Геть з моєї оглядової! Двері стукнеш, вони й зачиняться. Вранці зателефоную. Бувай!

– Слухай, Дмитре Петровичу, тут ще така справа... Я поняття не маю про що вона торочила та здається, що від когось втікає. Марила, наче її шукатимуть. Тому спробуй притримати перебування гості в таємниці. А як відкачаєш, розпитай, що й до чого. Мені самому цікаво стало, – покірно задкував в бік дверей Горностай.

– Зрозумів. І про це не переймайся. Мій Рекс нікому не скаже і я також неговіркий. Давай-давай, спати!

Вже за кермом Іван відчув, як занили м’язи тіла. Звісно не через те, що двічі взяв до рук невеличке жіноче тіло. Стрес від автопригоди давався взнаки й збуджена нервова система підказувала, що всьому організму потрібен відпочинок.

Як все-таки добре, що є подібні друзі чи скоріше колишні вороги? Адже згідно з Законом вони спочатку були по іншу сторону барикад та якщо правильно підійти до справи, врятовані стають найнадійнішими помічниками.

Ось, наприклад цей служака Гіппократа. Розумний і відповідальний дід все життя боровся з хворобами, аж доки не поставив неправильний діагноз і пацієнт сконав. В такому злочині його звинуватило слідство. Ніхто чомусь не звернув уваги, що раніше інша, приватна клініка, лікувала хворого коштовними та безрезультатними БАДами, а коли хвороба переросла в невиліковну, знайшли крайнього.

Петрович мав докази своєї правоти, але його не слухали й тоді, на щастя, поруч опинився старший лейтенант Горностай. Почитав справу та зрозумів, що не цього дядька треба саджати за вбивчу недбалість.

Як відмазав? Знадобилося підкрутити деякі гайки та додати висновки обізнаних, адже сам Іван окрім стандартної академічної підготовки, в медицині ні чорта не тямив. Справу взяли на перегляд і лікаря вдалося офіційно виправдати. Ось так і знаходив собі помічників у боротьбі за істину непростий та вільнодумний капітан.

«А Поділ вже не перший сон бачить. Треба й собі лягати, бо не за горами ранок» -подумав дивний праведник й повернув ключ у замку орендованого помешкання.

Розділ 7.

Новий день кожній людині точно приносить щось нове. Навіть набридлий осінній дощ чи сонце в небі також нові. Адже відкривши вранці очі - все бачиш вперше. Життя продовжується й кожна мить безповоротна та неповторна.

Ось і напарники Горностай з Кіпрачем залишили в минулому вчорашній день, разом з потаємними думками на подушці. А зараз привіталися традиційним побратимським рукостисканням, на службовій стоянці управління й пішли продовжити службу.

З часу, як попрощалися напередодні, в житті обох відбулося дещо. Та звісно затримання гастролерів у більярдній геть не тягнуло на бестселер, а от зізнання про наркоманку під колесами свого авто з Горностая не вибили б навіть струмом.

Спозарання Іван уважно обдивився капот позашляховика й знайшов кілька мікроподряпин, яких раніше там не було. Він дістав спеціальний поліроль і спробував приховати нічну пригоду. Та навіть якщо уважний напарник колись помітить, Горностай зіграє недбайливого власника й скаже, що раніше там вдарилася пташка чи щось подібне... Ох, як не терпілося йому почути про ту «пташку», тільки лікар обіцяв зателефонувати сам і тому капітан вперто тримав нерви на гачку.

– Честь панству! – поручкався з операми Зайдес.

Влітку патологу пощастило майнути до сусідньої Польщі, в службове відрядження по лінії обміну досвідом. Робота колег дружньої країни, їх новітні технології та обладнання викликали у судмедексперта бурю емоцій і тепер він частенько пригадував деякі фразочки, що додавали йому натхнення.

– І тобі того ж з вершечком, Аркашо! – пожартував молодший з напарників й видко було, що в цю ніч без хтивої повії, він гарно відпочив.

– Привіт! – кивнув Горностай. – А твої духи з прозекторської не підказали часом, що за терміновість? Чому черговий навіть кави попити не дав? Сказав, що Товчигречко примчав до управління білий, мов полотно й наказав невідкладно зібрати всіх у нього.

– Та Бог його розбере те керівництво... Не знаю. Завжди поспішають і вимагають невідкладних результатів. А я тишу люблю, в ній думається краще, – зітхнув криміналіст.

З цими словами трійця переступила поріг кабінету шефа й побачила там не лише кілька паралельних опергруп, а ще й чужі та доволі суворі обличчя. Не треба бути генієм розшуку, аби здогадатись, що за ніч сталося щось дуууже погане. А ті стильні костюми з безпекових або керівних служб.

Підлеглі виконали стандартні привітальні процедури так, як робили це хіба що в академії чи десь на святковій церемонії й чемно дочекалися дозволу сісти за стіл.

Серце Горностая з учорашнього дня було не на місці, а наразі неприємно теленькнуло, мов його зачепили кігтям. А Кіпрач просто вперся очима в чужі обличчя й безсоромно вивчав їх та певно дошкуляв цим.

– Всі в зборі? Тоді почнемо. В ніч на понеділок, двадцять сьомого жовтня, було скоєне жорстоке вбивство відомого бізнесмена Матвія Хоменка. Деякі напрацювання ми маємо та вони поки не дозволити затримати вбивцю й закрити гучну справу. І от сьогодні сталося непоправне. Вночі, у своєму заміському будинку була вбита вдова жертви, котра прибула на Батьківщину, аби поховати покійного. У мене немає коментарів, а тому передаю слово співробітнику міністерва, що прибув до нас за дорученням міністра. Прошу! – важко сів у своє крісло Товчигречко й опустивши голову, схрестив руки на лобі.

– Дякую, Денисе Карповичу. Мене звати Вадим Лужка і я хочу представити вам підполковника Томащука Олега Васильовича. Він призначений керувати розслідуванням справи, яка ганьбить міністерство гірше, ніж лихоманка трирічної давнини. Я маю на увазі справу серійника Воланда, що тримав у страху жінок кількох областей. Саме Олег Васильович вийшов тоді на його слід, але похибка оперативників при затриманні не дозволила вбивці постати перед судом. Полковник Товчигречко залишається керувати поточними справами управлінням. А все, до найменшої деталі справи Хоменко-Ковальської, невідкладно доповідати підполковнику Томащуку. Окремий кабінет, я сподіваюся у вас знайдеться? Не маю більше жодної хвилини й покидаю вас з надією на швидке розкриття. Успіхів! – закінчив викаблучуватися представник, доки кімнатою ширилося мовчазне колективне невдоволення.

– Тільки кабінет чи ще й розкриття на блюдечку? – промимрив собі під носа Кіпрач, але вуха в міністерського працювали, як у кажана. Він примружив блискавичний погляд і зупинився вже біля дверей.

– У Вас є якісь доповнення? Представтесь!

– Лейтенант Кіпрач, пане представнику міністерства, – зухвало виструнчився за столом Геннадій.

– Ого! Тепер бачу, Денисе Карповичу, що з такими гонористими Вам не до розкриття резонансних справ. Тут хоча б в упряжі втримати, – Товчигречко зрозумів, що наразі буде скандал з відстороненням. Тому гримнув на підлеглого:

– Закрий рота, лейтенанте. Перепрошую, пане Лужка. Я проведу з підлеглим бесіду. Він дисциплінований і старанний, просто не виспався, звіти писав.

– Тоді може нехай їх і далі пише? – не вгавав міністерський.

– Ні, будь ласка. Це моя краща опергрупа. У них високі показники. Нам же головне взяти негідників, а дисципліною я займуся.

– Хм! Побачимо на що вони у Вас здатні. Пане Томащук, міністр чекає Ваших доповідей що кожні дві години. І за бідовими приглядайте суворіше, будь ласка! – стукнув дверима представник, а полковник тяжко зітхнув і додав: – Сядь уже, конику! І більше ніколи не лізь поперед батька...

– Слухаюся, шефе! – задоволено роз'їхалося в посмішці обличчя Кіпрача й атмосфера в кімнаті дещо поліпшилася. Та новоприбулий підполковник нікуди не подівся й потрібно було звикати до свіжого батога. Хоча жвавим мустангам Товчигречка не звикати до швидкої їзди.

А якщо без алегорій, то від дивного вбивства парочки Хоми точно потягнуло пекельним мороком і залишалося молити Бога, аби до тієї компанії не приєдналися діточки виродків. Що коли спадкоємцям полізе до голови припертися за предками до столиці?

Лишалося сподіватись, що вони боязкіші й сидітимуть у своєму Відні, бо справа й так застрягла в невагомості. А як вбивця додасть ще хоча б один труп - хлопців точно спровадять патрулювати вулиці. І куди тоді подіти нестримне бажання робити світ чистішим?

– Генко, що на тебе найшло, не розумію? Ти що вперше бачиш костюмчик від Gucci? – легенько підштовхнув Кіпрача ззаду напарник. – Нам ще з отим працювати. А щодо теперішнього стану справи, я взагалі в шоку!

– Вано, ти сам сьогодні дивний якийсь. Наче варений. Пішли допоможемо хлопцям «його величності» кабінет облаштувати. Карпович попросив, – лагідно посміхнувся Геннадій.

– Ну, якщо це допоможе з розкриттям, чому ж не допомогти? Все нормально, пішли! – обійняв напарника за плече Горностай. – Та краще б цей обласний глянець розповів скоріше подробиці. Чомусь не хочеться знову серійника ловити... А тобі?

Розділ 8.

Мережа ломбардів Хоми - то таке! Вони легальні й головняк податкової, а от таємниці точкових борделів та, за нагоди, продаж дівчат у сексуальне рабство - це вже геть інша справа. Чутки про беззаконня Матвія Хоменка ходили впевнено й постійно, але офіційно цей пан був схожий на перший недоторканий сніг і регулярно доводив свою «чесність» в розлогих інтерв’ю.

Та з останніх подій виходило, що комусь його «чистота» смертельно набридла й до пекла тварюка попрямував з болем і стражданнями. А щодо ексцентричної вдови, тут геть нічого не ясно! Як тільки мадам ступила на колишню рідну землю, відразу влаштувала фестиваль невихованості в поліційному управлінні. Далі вирушила на свою заміську віллу, де й пішла на той світ страшною смертю.

Ні, вона не напилася з горя отрути. В холі палацу, який вони з Хомою побудували ще за спільного проживання, хтось вдало приголубив її кришталевою фігуркою по голові, а потім як і першого разу, виконав «ритуал» відплати.

Такий висновок зробив кримінальний психолог, аналізуючи відповідно два непересічні вбивства за один тиждень та ще й в одній родині. Фахівець, що вивчає поведінку та мислення злочинців, разом з патологом в один голос запевняли, що мотив незмінний, а саме особиста помста.

Випалене кислотою причинне місце Хоми просто волало про його сексуальний злочин. Але знищені очі Ковальської та пальці рук, що точно не відмивали сульфатом кахлі ванної - для слідства поки були загадкою. Звісно, що ті наманікюрені клешні могли знущатися з якоїсь нещасної, але тепер про їх випещеність нагадували лише загрузлі в місиві персні. Як і минулого разу, вбивця не зрадила своїм кримінальним принципам й погидувала цінними брязкальцями.

Щодо камер відеоспостереження, то їх на території маєтку було хоч кіно знімай. Та вони не працювали. Через своє жлобство Хома розігнав весь персонал, включаючи охоронців. Він віддавав перевагу міській власності. Викупив у старовинному елітному будинку цілий поверх і жирував там, а на фазенду не потикався.

Тільки пані Ковальська не захотіла йти до помешкання, де вбили чоловіка. Вона сповістила охоронну фірму, що прямує на дачу й попрохала вимкнути сигналізацію. Бажання клієнта - закон. Так і зробили. Та самовпевненість зіграла зі сміливою вдовою свій страшний жарт і вона стала наступною в списку жертв невідомої й дуже талановитої месниці.

Захоплюватися вбивцею якось недоречно, але ж ця дійсно була геніальною. Та навіть не залишаючи жодного сліду, все одно вже підказала слідству, як свою стать, так і неймовірну образу на гидку парочку. Психологиня крутила-вертіла наявні дані та могла лише припускати варіанти й тому вирішила поїхати до колонії, щоб порадитися зі збоченцями, які відбували покарання. Інакше нормальній людині з цим не розібратися...

Біля маєтку було наказано залишити два підрозділи патрульних. Опергрупа облазила споруду від підвалу до мансарди та витерла своїм одягом багато пилюки марно. Жодних відбитків чи ДНК месниці не знайшли. Ясно, що зловмисниця віддавала перевагу рукавичкам більше, ніж два опери, що всюди намагалися лізти голими руками й доводили до сказу криміналіста Зайдеса.

Коли загнані в тупик слідчі вийшли на зарослий травою газон, капітан Горностай сказав наступне:

– Що, Геннадію Павловичу, готовий змінити патрульних за воротами?

– Чого це? Хлопці тільки заступили, – здійняв свої гарні брівки Кіпрач.

– Та тому, що нам дорога туди якнайближчим часом. Ніколи в житті ще не почувався таким ідіотом. Нас водить за носа якась супержінка. Ми шукаємо у пітьмі «квітку папороті» й відмовляємося прийняти той факт, що в природі її не існує. Ось тільки нам треба обов’язково знайти дивоцвіт, бо дуже шкода і себе, і Карповича.

– Як ти сказав? Квітка папороті! Вано, це не я, а ти в нас геній. Так і назвемо цю кляту справу. Я обома руками «за», – натхненно засяяли блакитні очі лейтенанта.

– Яка ти в нас ще дитина! Я лише порівняв факти. А те, що ми кодуємо кожну справу особистим іменем, обласному краще не знати. Бачив, як він тут походжав? Наче павич у цирку. Йому на суть справи взагалі насрати. Просто страшенно хоче чергову велику зірочку на погони.

– Тут я повністю згоден...

Телефонний виклик з кишені Горностая перервав щиру нараду друзів. Іван глянув на екран, мовчки підійняв вгору руку, що означало важливість дзвінка й пішов кам’яною доріжкою вглиб царських хащів.

– Так! Слухаю, Дмитре Петровичу, розповідай. У нас тут як завжди свій кошмар, але я чекав від тебе новин і дуже погано спав, – зізнався лікареві Горностай.

– Не хвилюйся, капітане. Жива твоя дівчинка та майже здорова. Я добре попрацював і наразі вона спить та, мабуть, згадує тебе у своїх снах. Звати її Таня Скидан. До нашого грішного міста вона приїхала кілька днів назад, щоб погостювати у подруги. Та запросила її на вечірку до свого знайомого, а вже там молодь почала бавитися пігулками... Тані така ідея не зайшла й вона відмовилася ковтати гидоту. Навіть спиртного не пила, лише фреш. А потім відчула себе недобре й хотіла піти, тільки один зухвалий негідник її вподобав та не відпускав. Їй все-таки вдалося звідти вирватись на вулицю, де вона погано розуміла навколишнє та боялася, що будуть переслідувати й просто пішла на дорогу.

Ось так з’їздила дівчина до столиці! Але ти не переживай. Я взяв її кров для аналізу та й без нього розумію, що до соку їй підсипали кристали Екстазі. А в дівчини ще й підшлункова пустує не на жарт. Що притих, капітане? Я ж сказав: вичухається твоя врятована. Задовольнив? Тоді бувай!

Слухаючи лікаря, Горностай то тяжко зітхав, то ніжно посміхався. Геннадій не чув слів зі слухавки, але уважно спостерігав за зміною настрою свого незламного напарника. Його поїдала непереборна цікавість і коли Іван поклав слухавку до кишені, відразу напосівся:

– Щоб я тебе як себе не знав, то вирішив би, що телефонувала «квітка папороті» й підказала: де її шукати. З чого це ти такий окрилений?

– Дурний ти, Генчику! Не кожна квітка, то отруйна папороть. Є й інші, набагато кращі. Та я тобі цього не казав! Пішли докази шукати, романтичне дитя, – обережно стукнув по потилиці Кіпрача завзятий колега і дійсно почувався дивно. Так, наче сам наковтався чогось забороненого й хотів літати.

Розділ 9.

Доки капітан Горностай надихався звітом знайомого лікаря, про стан здоров’я дівчини Тані, він весь час поглядав на ту частину занедбаного парку Хоми, де ріс декоративний мох.

Наразі багато хто з цих заможних чудил прагне до різної дивини на своїх непаханих грядках. Одні замовляють дизайнеру створити сад каменів, інші купляють екзотичних птахів чи диких тварин, завезених до країни контрабандистами... Одним словом: біситися з жиру їм дозволяють як кошти, так і відносно терпимі закони рідної країни.

Та коли Іван отримував гарні новини з передмістя, він туди-сюди крокував вздовж різнобарвної галявини й випадково орлиний зір капітана вгледів ледь помітний слід. Горностай придивився краще й дійсно, серед колючої агави та звивистих ліан, мох був характерно прим’ятий. А група до цих кущів навіть не заглядала.

– Гено! Будь другом, поклич сюди Зайдеса. Я йому роботу надибав, – присів навпочіпки біля слідів капітан, наче боявся, що вони зникнуть.

Кіпрач миттю опинився поруч з бусиком криміналістів і заглянув всередину. Аркадій сидів у кутку й акуратно складав до різних пакетиків все, що сьогодні назбирав у будинку. Якісь ниточки, шматочки паперу і ще Бог знає скільки сміття. Та це для необізнаного, а для закоханого у свою справу експерта, то був неоціненний скарб.

– Аркашо, ходімо зі мною швиденько, там Горностай слід взяв. От уже хижак! – пожартував Кіпрач.

– Де? Січкар бери свою техніку, подивимось... Гей, Федоре, ти глухий? – зіскочив на землю криміналіст і розумів, що фотограф знову заливає до вух музику та гримнув гучніше: – Ходімо, працьовитий ти наш!

– Йду вже йду. Геть з цими дохлими олігархами збожеволіли! – бубонів завжди та всім незадоволений Січкар.

В такі миті Аркадій Зайдес сам нагадував хижого звіра, що побачив беззахисну дичину. Він обережно відсторонив Івана та впився поглядом у сліди.

– Ану  погляньмо, хто це тут так обережно ступав? Розмір десь тридцять п’ятий. Взуття м’яке, думаю мокасини чи балетки, на дуже тонкій підошві... Ох, як вона намагалася не засвітитись, але зрадливий мох підкачав, – шепотів собі під ніс Аркадій, а погляд його просто палав.

Всі присутні мовчки трималися на відстані й покірно чекали команди долучитися до роботи, як раптом Зайдес пронизливо скрикнув:

– Бінго! Попалася, таємнича!

Він підчепив пінцетом крихітний шматочок тканини й поклав у окремий футляр. Далі в бінокулярах обстежив кожен листочок зеленого чагарника вздовж паркану, але більше подарунків не знайшов. А юний Кіпрач нахилився до вуха напарника та з посмішкою сказав:

– То, мабуть, садівник штани об колючки розірвав років сто назад, а наше світило науки радіє, мов дитя.

– Не чіпай його, Генчику, нехай чаклує. Та й потім навряд чи у місцевого садівника тридцять п’ятий розмір взуття. Дивися, щось та розкопаємо.

– Громадяни опери, а я вам тут не заважаю? Якщо покликали, то поважайте мою працю. Я люблю думати в тиші, – образився на пересуди хлопців Зайдес.

– Все-все, Аркашо! Мовчимо, наче риби, – заспокоїв його Горностай і поцікавився: – Далі нетрі будемо оглядати?

– На жаль. Далі вона крізь огорожу просочилася. Ця особа територію знає, як свої п'ять пальців. Чому вона така обізнана? Жила раніше чи бувала частенько? Ось що, панове слідчі, треба опитати всіх до одного, хто тут коли-небудь працював. Підіймайте історію маєтку, як хочете, але вирахуйте цю тендітну й жорстоку особу. Іншого шляху я не бачу, – підказав подальший план роботи операм Аркадій, педантично склав свої інструменти до валізи й пішов до бусика.

– Що в перекладі означає: додому скасовується. Так, Вано? – важко зітхнув Кіпрач, поглядаючи на останні промені сонця, що вже сховалися за синіми хмарами й день котився до завершення.

– Та не зітхай ти так. Де взяти серед ночі архів поганської родини? Завтра буде день і нові бажання керівництва. Нехай отой павич напружується, бо нас ні за які пундики до таємниць Хоми і його оточення просто так не підпустять. Залишімо транспорт під управлінням та гей до «Тайм-аута» відпочивати, – весело запропонував капітан.

– Оце діло кажеш, Ваню. А з ким це ти патякав так ніжно в тих кущах, дозволь запитати? – повз уважний погляд молодшого за званням також нічого не пролітало. – Що десь у мене за спиною кралю собі вподобав і хочеш нашу дружбу на бабу проміняти?

– Відчепись і сідай! – розгублено забігали очі Горностая.

А як парочка опинилася за стійкою бару, з пивом у руках, до компанії миттю пристала Аеліта.

– Я сумувала, панове поліціянти! Де це ви загубилися?

– Привіт! Та роботи у нас наразі багато. Ось і немає часу на розваги. Тобі як завжди? – відсторонено промовив до недавньої гарячої коханки Геннадій.

– Це через ту месницю, що мочить заможних гадів? – випалила повія, а хлопці ледве не подавились пивом. Генка закашлявся й запитав:

– Звідки в тебе така інфа?

– В інтернеті прочитала. Там гуляє велика стаття від журналюги з кримінальної хроніки. Ну, цей... Як його? О, згадала - Шаровар!

– Ти маєш на увазі Шаповал? – уважно дивився на дівчину Горностай. – А на якому сайті?

– Тю! Та де не відкрий, в телефоні скрізь рясніє новина. Наші дівчата від месниці просто в захваті. Вона ж точно з таких, як я. Слухайте, а може не треба її чіпати? Краля мститься поганцям за всіх нас...

Повія не закінчувала юридичних вишів, але досвіду в неї - хоч відбавляй. Тому здається мала рацію. Тільки неприпустимий витік службової інформації, під час розслідування злочину, це грубе порушення. Та хтось же забув про відповідальність й розпатякав відомій нишпорці кримінальної хроніки більше, ніж знало слідство. Кіпрач уже гуляв пальцем по екрану гаджета, а потім тяжко зітхнув і сказав:

– Вано, це повна лажа! Він тут такого накрапав. Але ж звідки, я не доганяю?

– Треба Денису Карповичу зателефонувати, – дістав з кишені телефон Горностай.

– А ти вважаєш, що він ще не бачив?

– Запросто. Наш шеф любить працювати, а не сидіти в мережі. В цьому плані він динозавр. Та через подібне нікого по голівці не попестять. Літо, тримай коктейль, а ми тебе покидаємо. Треба ще попрацювати. Бувай! – кинув на стійку гроші капітан та вже на вулиці додав: – Це повний аут! Генію, десь у нас страшенно протікає. Просто фонтанує... мать!

Як і припускали напарники, полковник Товчигречко сном і духом не знав про статтю. А коли дізнався, почав невиховано висловлюватися прямо в слухавку Горностая. Адже чітко і ясно розумів, що всіх собак повісять на нього й опергрупу.

Скажуть, що витік стався через них і точно пришлють шакалів з внутрішніх розслідувань. Констатував, що його присутність в управлінні й так тримається на волосині, а після розголосу - вже точно пряма доріжка на пенсію. Та не за себе переймався полковник, адже знав, що талановита молодь також потрапить під удар. Це ж яка тварюка їх усіх так підставила?

Розділ 10.

До ранку вирішено було почекати. Доки високе начальство та їх помічники роздивляються сни про гроші та дівчат, самотужки діяти не варто. І два відважні оперативники цьому факту точно зраділи. Можна поїхати додому, закинути щось до пральної, полежати в ванній або все-таки щось почитати. З вільним часом у молодих слідчих геть біда й тому вони розпрощалися та махнули, міським транспортом, кожен у своєму напрямку.

Веселун Кіпрач мріяв просто виспатися, а більш врівноважений Горностай (з часу як під його колеса потрапила незнайомка) почувався дивно та незграбно. А ще він настирливо чекав, коли зможе усамітнитись та розпитати у Петровича все, що той накопав про Таню.

Іван похапцем прийняв душ, накинув халат і всівся в крісло біля телевізора, але ту халепу не вмикав. Він завжди цурався пристрою для побрехеньок, а через розповідь повії з бару, взагалі не хотів його чіпати. Ясно ж, що в кримінальних новинах уже на всі лади, від баса до фальцету співають про справу, що тупцює на місці й не має жодного просування та конкретики.

– Доброго вечора, Дмитре Петровичу! Як життя? Що там у вас новенького? – дуже обережно почав розмову з сільським лікарем Горностай та знову був не схожий на себе. Ні, він не прикидався, просто підсвідомо бажав переміститися до кращого світу, геть не такого, в якому систематично перебував.

– Вітаю, капітане! Що не дочекався мого дзвінка? Це гарний знак! А я хотів би сказати, що дуже радий, тільки новини невтішні...

– Щось з дівчиною?! – підхопився на ноги Іван та почув зі слухавки лукавий сміх лікаря.

– Овва! Оце ти встряг. Хоча дівчинка того варта. Ні! З Танею все добре. Просто я дивився ваші столичні новини. Дякуючи тобі, не встиг обжитися в кримінальному світі та старечий маразм дещо склав до купи... Ви шукаєте жінку, яка знищує гадів. А в мене в кімнаті сидить молоде створіння й читає на ніч Сократа. Та виходить, що саме тієї ночі як вбили Ковальську, вона кинулася під твої колеса. Я нічого не наплутав, капітане? Ось і думай після цього про збіги та алібі...

На початку бесіди Горностай розслабився й відчував всередині теплу хвилю, аж раптом його наче блискавкою вдарило. Старий лікар кивав на свій маразм, але голова в нього працювала не гірше, ніж у слідчого. Почув новини, зіставив день та час і виклав страшну детективну версію. Звісно час смерті тієї баби судмедексперт вже визначив доволі точно, а ще можна заглянути до відеореєстратора, але подібне припущення вбивало!

– Слухай, дорогий, а дай-но мені поговорити з нею, бо ти мене геть заплутав. Не можна отак відразу чіпляти тавро на всіх, хто тієї ночі до неприємності втрапив, – перевів подих Іван, а в голові гуляв буревій.

Лікар мовчки виконав його бажання.

– Здрастуйте, пане капітан! Так Вас Дмитро Петрович називає. Ми ж з Вами навіть не познайомилися, – почув тепер рівненький приємний голос зі слухавки молодий чоловік і його недоторкане серце блаженно тьохнуло.

– Мене звати Іваном, хоча для Вас скоріше недолугий, що прибив дівчину на дорозі... Щиро перепрошую! Розкажіть мені, будь ласка, Ви як? – відчував себе школярем під час іспиту обстріляний поліціянт, але цей стан йому подобався.

– Дуже приємно, Іване! А я - Таня. Ви не переймайтеся через свій вчинок, бо він скоріше шляхетний, ніж поганий. Це я дурепа потрапила не в те місце і не в той час. Є в мене однокурсниця Світлана. Після навчання вона в Києві залишитися, а я повернулася додому, в Прилуки. Я в школі іноземні мови викладаю, а Свєтка працює перекладачем в одного ділового пана.

Горностай слухав розповідь незнайомки та все більше впевнювався, що ця дівчина ніяка не «квітка папороті». Капітану вже давно не обов’язково дивитися людині в очі, аби всім єством відчувати: бреше співрозмовник чи кажу правду? І це не тому, що наразі він трішечки упереджений. Іван посміхнувся й зітхнув з неабияким полегшенням.

– Я щось не те сказала? – по-своєму зрозуміла його зітхання дівчина.

– Ні, все добре. Це я так радію знайомству з Вами. Звісно краще б за інших обставин. Даруйте за нахабство та все-таки, як Ви почуваєтеся?

– Як для новачка - непогано. Дмитро Петрович так жартує. Ніколи не думала, що подібна гидота може потрапити до мого організму. Як вони взагалі від цього кайфують? Гірше в житті не почувалася. А ще сором неймовірний! Мама як дізнається, з дому вижене. Вона в мене шкільний завуч.

Дівчина щебетала, а Горностаю здавалося, ніби йому в пиво сьогодні також щось підмішали. Хоч і випив він небагато, а почувався п'яним. Ясно, що так на нього діяла розповідь з іншого, нормального людського світу. Іван настільки звик до трупів, допитів, порпання в житті зловмисників та сміттєвих баках, що ця телефонна розмова дарувала йому умиротворіння.

Звісно Горностай вже й не пам'ятав, коли позбувся чоловічої незайманості. Жінки періодично з'являлися в його ліжку, але відразу забувались. Та наразі він сидів біля порожньої постелі й від щирої дівочої розповіді почувався збудженим, як зелений підліток...

– Таню, Ви так гарно говорите про невідоме мені життя. Знаєте, я вмію бути підступним і запитувати по-всякому. Але з почутого геть не розумію: хто й за що Вас шукатиме? – гарячкував все відразу з'ясувати Горностай.

– Це найгірше, Іване! Коли в тій квартирі я відчула себе недобре, то пішла вмитися до ванної кімнати. Здавалося, що всередині поселився чужий, а тіло не слухається. Я збиралася попрощатися й піти звідти, але побачила в коридорі господаря, що розмовляв з невідомим. Такого серед гостей вечірки не було. Він тримав у руці невеликий пакунок і казав щось на кшталт: «Тобто скільки ще? Ти якось керуй бажаннями та бабки готуй. Мені в борг не даватимуть...»

Далі вони мене побачили й замовкли та зробилися, наче зомбі. Я швиденько прослизнула до вітальні, де танцювали. Мені й так були непереливки та раптом біля вуха почула голос господаря: «Потанцюємо, крихітко? Запам'ятай: ти нічого не чула й не бачила». Він боляче вчепився в мої лікті, а потім зловісно посміхнувся й додав: «Якщо десь розпатякаєш, то будуть останні твої слова. Зрозуміла?»

Мені стало так страшно, як ще ніколи у житті. Знову підступила нудота і я, з останніх сил попрохала, щоб відпустив до туалету. Мабуть, я дійсно мала жахливий вигляд, бо він відштовхнув мене та дуже непристойно вилаявся.

Пощастило, що якась парочка збиралася усамітнитися за межами квартири. Я схопила сумочку та з ними прослизнула до ліфта. Одяг ніколи було шукати, бо я дуже хотіла жити. Так і потрапила до Вас під колеса. Нічого вже не тямила. Вибачте за такі інтимні подробиці, але ж Ви слідчий і запитали...

– Дякую, Таню. Ви відповіли щиро і я все зрозумів. Думаю, це питання кількох днів. Як карта ляже. Та Ви не будете ховатися від тих тварин, про це легко подбати. Я хоч і працюю у вбивчому відділі, але бариг, що розповсюджують та наживаються на слабкості молодих людей найбільше ненавиджу. А нашому знайомству я дуже радий! Все буде добре, не переймайтеся, – геть розпалився капітан і почув у відповідь:

– Не повірите, але я також дуже рада!

Розділ 11.

– А-а-а... О так! Ти такий могутній у своїй справі! – чулися стогони зі звичайного номера приватного готелю, на виїзді зі столиці.

Ні, це не капітан Горностай втратив контроль над розумом та ближче знайомився з постраждалою. Це навіть не юний лейтенант, що мріяв знайти свою кохану дівчинку, яка зникла ще в школі. А хто ж тоді? Зараз побачимо.

– О-о-го!!! – заволав, кінчаючи на розмальованій лярві, лисіючий чоловік середніх років.

Вона ж традиційно продовжувала імітувати задоволення й оргазм, а насправді десь глибоко у своїй продажній душі раділа, що швиденько відпрацювала гонорар. Скоро клієнт збереться та звалить, а вона позмиває з себе неприємну суміш дорогих парфумів та смердючого поту й піде випити щось вниз до бару, де знайде іншого замовника її сексуальних «талантів».

– На, це тобі бонус за гарну роботу! Що я справді такий гігант? – гордо запитав, кидаючи на столик ще кілька баксів замовник послуг.

– О, так! Неперевершений... – сумно глянула на поганеньку доплату шльондра та навіть не намагалася вибратися голою з ліжка перед ним, бо цей дохлий прищ може передумати й піти на друге коло зневаги. Бабки у нього точно водяться, а чоловічої сили - хвилинки на три.

– Тоді до зустрічі, як там тебе? – машинально, навіть без дзеркала, поправив краватку клієнт і накинув на плечі дорогий піджак. Він ще раз перевірив зіпер на штанях. Мабуть, були випадки, коли хвіртку зачинити забував.

– Неважливо. Ти ж казав, що я топова няшка. То нехай так і залишається. Бувай! – намагалася спровадити гидке створіння повія, а як тільки мужик гримнув дверима номера, кинулася до ванної кімнати.

Задоволений своєю статевою величчю чоловічок, піднесено крокував вниз по сходах та вже комусь телефонував.

– Алло! Ти чого наярюєш, надокучливий? Не розумієш, що в мене можуть бути важливіші справи? Якщо сказав: о двадцять другій, то так воно й буде. Та до сраки мені твої репортажі. Я можу взагалі забути про нашу домовленість і ти не отримаєш ні гроша. Що? Це ти мені зараз погрожуєш?.. Отак вже краще! Чекай в обумовленому місці.

Далі невихований дорогий костюмчик кинувся за кермо Інфініті й рвонув з місця так, наче за ним гналися запеклі вороги. Чоловік бурмотів під ніс слова якоїсь пісеньки та здається думками ще перебував зверху на повії.

Ось він з грубим порушенням дорожніх правил обігнав кілька автомобілів та почув пронизливі сигнали збурених водіїв. Але як тільки керманичі зиркали на синій колір номерних знаків, тихо матюкалися й прямували від зарозумілого геть.

Постає запитання: а що взагалі відбувається? Все дуже просто! Це продовжується вечір, коли лейтенант Кіпрач увімкнув пральну та вклався спати. Вечір, коли капітан Горностай натхненно розпитував у Тані Скидан про її столичні поневіряння.

А наразі можна спостерігати, як проводить свої вечірні години кон'юнктурник та перевертень у погонах - Томащук Олег Васильович. Так, це його за «особливі заслуги» міністерство відрядило до управління карного розшуку, на допомогу в розкритті справи про подвійне вбивство. І нічого не поробиш - накази не ставлять під сумнів, їх виконують. Хоч насправді цей фрукт не просто тригерив співробітників управління, він жахливо соромив нормальних працьовитих оперів.

І не тільки їх. Ця падлюка мріяла зайняти місце полковника Товчигрека та збиралася перетерти, щодо подальших спільних дій, з журналістом кримінальної хроніки. А тому взагалі байдуже: хто кого й скільки разів зрадив чи вбив, йому головне -сенсація та рейтинг телепередачі.

Ось вони, наче два злодії, зустрілися на невеличкому пустирі, потисли одне одному пітні долоні й Томащук передав Шаповалу деяку суму на поточні витрати для продовження авантюри. Ці дурисвіти готові переконувати навколишній світ, наче дійсно «протекло» від оперів. Вони ж бо голодранці, а тому готові продаватись. Саме таку догму планував обстоювати наскрізь гнилий суб’єкт Томащук, бо його життєве кредо цьому повністю відповідало.

– То як ти збираєшся розкривати службовий злочин старанних обшарпанців? – поцікавився господар ситуації, яким вважав себе на сто процентів.

– Пане підполковнику! Ти замовлення зробив, а я недбальством не страждаю й грошики звик відробляти чесно. Я добропорядний громадянин суспільства й завжди готовий викрити нікчем та зрадників. Тому спи спокійно, дорогий товаришу! Все буде ОК.

– Ну дивись мені, щоб так і було. Якщо десь підставиш - не подивлюся, що відомий. В лісі закопаю, – ляпнув рідкісну дурницю Томащук, а журналіст був не лише продажний, а й трішки розумніший за цього пана. Він мовчки кивнув і швиденько попрямував до роздовбаної Ауді.

Дуже задоволений собою, в очікуванні «феєричного сходження на омріяний Олімп», підполковник гахнув дверцятами авто, яке придбав на хабарі ще в області та почув з кишені телефонний виклик.

– Привіт, моя кицю! Як облаштувався на новому місці? Та ніяк! За тобою дуже сумую. Тут гамір, скрізь тупий натовп і страшенна загазованість від жбанів на колесах. А ще всі такі ділові та розумні, наче тільки з Сорбонни повилазили. Ненавиджу їх! Скажи краще: як там наш малюк? Вже не линяє? Ти слідкуй за ним, бо ще здохне, а я його полюбив...

Боже праведний! Виходить ця нікчема в людській подобі здатна когось любити та кицею називати? А ще здається разом з нею він залишив у кублі линючу собаку й щиро переймається щодо них...

Що ж, залишається сподіватися на випадок, де хтось з двох сьогоднішніх змовників спіткнеться чи прорахується у своїх темних справах. А краще б молоді слідчі швиденько розкрили їх ниций задум. Не дарма ж чесні поліціянти давали обітницю: служити й захищати. Тільки інколи захисту від подібного сміття, потребують вони самі.

Розділ 12.

Дива на світі бувають різні. Одні чарівні, інші – не дуже. Але талановитий криміналіст убивчого відділу Аркадій Зайдес ніколи й нічого не обіцяв наперед та якщо впивався своїм розумом у якусь справу, працював невтомно й досконало.

За столом полковника Товчигречка він тихо куняв, але коли до купи зібралася вся слідча група, патолог підійняв руку й попрохав:

– Вітаю, панство! А можна хвилиночку тиші й перше слово надати мені?

Денис Карпович бачив своїх підлеглих наскрізь та розумів, що наразі з прозекторської знову засяє ясний промінчик надії у безнадійно глухій справі.

– Звісно. Ми тебе уважно слухаємо, Аркашо! – кивнув він.

– Дякую. Так от, за ніч мені вдалося зробити неможливе. Я пильно обстежив усі зразки, що зібрав на території маєтку Хоми. Дуже сподівався, що на тканині, знайденій біля огорожі, будуть потожирові месниці й мої сподівання справдилися. Якщо пам’ятаєте, в мене були мікроскопічні зразки з-під нігтів першої жертви, у квартирі. Самі по собі вони були марні, але коли я порівняв два візерунки - ДНК визначилася. Тільки в базах, на жаль, я її не знайшов. Подав запит до центральної лабораторії та наразі геть нічого не шурупаю. Денисе Карповичу, дозвольте кілька годин відпочинку, – як завжди ввічливо виклав свої думки судмедексперт і тяжко зітхнув, незадоволений результатом.

Натомість всі присутні натхненно перешіптувались, а потім почулося:

– Аркашо, ти не співробітник, а просто знахідка!

– Звісно йди, далі ми самі зариємося в бази й розкопаємо, хоч би підозрювана сховалася на місяці.

– Шановні! А може все-таки дасте слово своєму керівнику? – також відчув ентузіазм Товчигречко. – Дякую, Аркадію, за титанічну працю. Ти, як завжди, рятуєш ситуацію. Йди відпочинь, а ці окрилені пегаси нехай гарцюють далі. Виспалися, сподіваюсь? Бачу, що так!

– Дякую, Денисе Карповичу. Після обіду я тут, як штик, – попрямував до скляних дверей кабінету начальства Зайдес, але вийти не встиг. На вході його ледве не збив з ніг дорогий костюмчик, а точніше представник міністерства, Вадим Лужка. Аркадій чемно пропустив його й зрозумів, що разом з появою цієї особи, відпочинок скасовується.

– Доброго ранку, панове! Хоча, як кому. Ви, здається, частина команди? Прошу залишитись, – знизав поглядом Зайдеса речник, бо виходить погано запам’ятав працівників убивчого відділу.

– Слухаюся, – тихо попрямував на своє місце Аркадій.

А Лужка зранку поводився так, наче його накачали адреналіном. Сорокарічний пан у бездоганному вбранні, з чудовим літнім загаром точно не з пляжів Оболоні, впав на вільний стілець.

– Щось трапилося, пане Лужка? – спокійно відреагував на цей міністерський вихор Товчигречко.

– Ви в мене запитуєте? Невже керівник Вашого рангу, в ситуації що склалася, спокійно бачить сни й геть не цікавиться динамікою слідства, котре застрягло в болоті безпорадності й байдужості Ваших підлеглих?

Народ слухав мовчки цю тираду і всіх об'єднувала одна загальна думка: де чиновників вчать виголошувати промови? Вони їх складають самі чи замовлять спеціально навченим людям?

– Перепрошую, але я хотів би дізнатися подробиці обвинувачення, – ще намагався вирівняти ситуацію легким гумором Товчигречко та не склалося.

– Жартуєте? Це добре. А оце Вам як? – він відкрив свій планшет у тому місці, де був запис репортажу вискочки з кримінальної хроніки.

– Я бачив цю передачу й не розумію, що Вас так збурило? Пане Лужка, свободу преси ще ніхто не скасовував і те, що журналісти висвітлюють резонансне вбивство на рівні своїх фантазій - це нормальна практика. Ми робимо свою роботу, а вони свою. Ось і наразі...

Та похвалитися новиною полковник не встиг.

– Ага! Тобто Ви вважаєте, що в підпорядкованій Вам правоохоронній структурі все в порядку і Ваші слідчі працюють, як завжди, добре?! – скрикнув костюмчик, зірвався на ноги й дістав з кишені піджака звичайну флешку. – А тоді як Вам така практика?

– Що це? – чуйка ніколи не підводила Товчигречка й глянувши на маленький носій інформації, що сотнями крутяться в роботі слідчих, він став суворішим.

– Це порушення Закону й передача службової інформації стороннім особам, в ході розслідування. Ми вилучили річ, як Ви кажете, у вільної преси. А флешка належить Вашому незрівнянному капітану Горностаю. Про це свідчать його відбитки на носії. Була б моя воля, я запроторив би його за ґрати та мені лише доручено сигналізувати про наказ, яким капітан відсторонюється від виконання службових обов’язків, до нових розпоряджень.

Під час демонстрації речником  своєї влади, в кабінеті Товчигречка запала німа тиша та коли Іван почув безпідставні звинувачення у свій бік, він встав. А як Лужка виніс йому вирок, Горностай приготувався кинутися на супостата з кулаками.

– Струнко!!! Наказую, повернутися на місце й опанувати себе, капітане! – грюкнув кулаком по столу Товчигречко й дещо спокійніше звернувся до представника міністерства: – Перепрошую, це якась нісенітниця. Ви серйозно вважаєте, що мій підлеглий свідомо подарував інформацію пресі?

– Чому ж подарував? У мене є письмові свідчення про те, що інформація була реалізована за конкретну суму, в іноземній валюті.

Тепер Горностай побілів, наче готувався померти. Але Кіпрач міцно схопив напарника під столом за руку й прошепотів на вухо:

– Вано, прошу тебе, сиди! Все це інсинуація й підлий наклеп. Просто мовчи... Розберемось.

– Денисе Карповичу, я бачу, що у Вашому підрозділі взагалі вирують нестатутні пристрасті. Що це за соплі між двох мужиків? – точно наривався на мордобій нахабний чинуша.

Кіпрач відпустив руку друга й тепер сам підвівся на ноги та ввічливо прорік:

– Пане полковнику, дозвольте звернутися до представника міністерства.

– Не дозволяю! – гиркнув Товчигречко.

– Ну, тоді я через порушення. Лейтенант Кіпрач, пане. Щодо стосунків, так ми ж не у війську. Та запевняю Вас, що поза службою ми обидва дуже любимо дівчат, якщо Вам це про щось говорить... А дружба? Вона у нас непохитна, бо ми разом під кулями ходимо. І капітан Горностай зроду не ховався за чиїмись спинами. Хіба не чули, як перемовник застяв, а Горностай пішов і втихомирив хворого злочинця, що тримав у заручниках цивільних. Йому з Вашого відомства тоді подяку надіслали, але ж він не за нагороди працював, – доволі спокійно карбував слова Геннадій, тупо дивлячись у стіну.

– Яка прониклива доповідь! Хоч новий серіал знімай - «Брати по крові». Лейтенант Кіпрач! Той, що полюбляє грати у більярд на гроші, або влаштовувати бійки у публічних місцях, так? – обізнаність цього пана була на висоті.

– Саме так. Оце не знаю: куди виграні мільйони вкладати? А самостійно затримати групу волоцюг, що заважають функціонувати дозволеному Законом закладу - це я можу, – не бажав пасувати перед випещеним халамидником Кіпрач і тепер вже Горностай смикав його позаду за светра.

– Да-а... Розвели Ви тут у себе, Денисе Карповичу, Санта-Барбару. Ну, нічого. Я все побачив і почув. Наказ про відсторонення капітана надішлють найближчим часом, а цього гонористого підпорядкуйте до іншої групи, на підсилення. Щоб не сумував за вірним товаришем і спробуйте вже трохи попрацювати над розслідуванням, – повелів Лужка й зібрався піти, але Товчигречко його зупинив:

– Перепрошую, пане речник, а Ви не в курсі: куди подівся наш головний слідчий у справі Хоменка-Ковальської? Без його керівної ролі ми й кроку ступити не можемо. Чи не захворів бува?

Після відвертої іронії полковника Вадима Лужку якось скособочило та він опанував себе й відповів:

– Олег Васильович наразі виконує особливе доручення міністерства і до Вас приєднається найближчим часом. Бажаю здоров’я, панове захисники порядку!

На цьому болючий геморой зник, а присутні в кімнаті зависли, мов комп'ютер від небезпечного вірусу й не могли промовити жодного слова.

Розділ 13.

– Денисе Карповичу, що це було? – вже трохи заспокоївся лейтенант.

– Поки не знаю. Мені треба подумати й порадитися. Всі вільні, працюйте! – махнув руками спантеличений Товчигречко.

Колеги тихо зітхали й розуміли, що відсторонення геть не жарт та щиро співчували Горностаю. Він потрапив під шквал невідомого буревію, сам того не підозрюючи. І чому саме він? Може через яскравий послужний список розкриттів або вільнодумний характер? Все це необхідно з’ясувати, не зволікаючи. Так думав колективний розум, покидаючи кабінет шефа.

– А мені що робити? – здивовано поглядав навколо капітан, відчуваючи себе не лише приниженим, а й безробітним.

– Що робити? Сідай, пиши рапорт на відпустку. А там побачимо, – впевнено промовив полковник.

– Але ж Зайдес потягнув за ниточку й ми сподівалися, що те «відповідальне» мурло з області дасть зелене світло на опитування свідків, у справі Хоми. Враховуючи характер покійника, персонал міняли часто, а значить люду знадобиться опитати цілу купу. І взагалі, як мені відпочивати, коли всі ходимо під ковпаком у міністра? – відстоював свою позицію Горностай.

– А я кажу: забув про справи й пішов шукати собі дешеву осінню путівку до моря. Чуєш мене, капітане? – намагався бути суворим Товчигречко, а його очі світилися добром.

– Та не поїду я ні до якого моря! У відпустку, якщо наказуєте, піду. Тільки для того, щоб вільно розслідувати свою справу. Я навіть не здогадувався, що в мене є такі підлі вороги. Звісно черга з недоброзичливців довга й строката, але вони віддають перевагу ножикам чи рукам. А тут працював хтось підступний. Та й флешка, мабуть, моя. Кілька днів саме таку знайти не можу, – розмірковував Горностай.

– Серйозно? А чому ж ти, дитя природи, мені вчасно не доповідав? – зачепився за свіжу інформацію полковник.

– Про порожній носій? Денисе Карповичу, чого б це я Вас такими дурницями відволікав? Може ще й про поганий нічний сон доповідати? Я що геть дебіл? – у душевному спілкуванні трішки відтанув Іван.

– Це в тебе носій був порожній! Врешті-решт туди можна хоч вбивство Кеннеді закачати. Тільки, думаю, ці падлюки зробили простіше. Запхали шматок наявного вже відео, підлаштували час, ось тобі й доказ обвинувачення, – пояснював і без того зрозумілу ситуацію полковник.

– Виходить, що так.

– А якого біса ви двері не зачиняєте, коли виходите? – по-батьківськи напосівся на Горностая керівник.

– Ну, Денисе Карповичу, хіба як за кавою ходимо, теж барикадуватись? Це ж поліційне управління, а не прохідний двір. У нас черговий, камери, вертушка... Заждіть, тобто треба подивитися записи? – осяяла досвідченого опера проста думка.

– Ото ж бо й воно! Починаєш думати головою, капітане. Йди працюй, ніхто тебе батогом звідси не жене. Але рапорт мені намалюй, нехай лежить у столі, як знахідка. І до вечора, щоб розкрив власну справу, чуєш? Це тобі мій наказ! – навіть посміхнувся Товчигречко. Він знову почувався впевнено у своєму кріслі, хоча сморід від крота в управлінні заважав неймовірно.

Капітан карбував крок коридором рідної установи й думав наразі не про себе. Він же обіцяв Тані, що допоможе закрити наркокубло, аби дівчина не боялася покинути хату лікаря й могла спокійно прямувати додому, навчати діточок.

А ще над головами в усіх висить подвійне вбивство родини багатіїв. Тільки до тієї справи міністерська шістка його тепер на гарматний постріл не допустить. Як же складно закрутилося все й відразу...

– Альо, гараж! Пішли дивитися кіно. Я тут цікавеньке назнімав, – підхопив напарника під руку Кіпрач.

– Яке кіно? – ще не повністю відновився розум кмітливого капітана.

– Розумію. Трішки прибитий, але повертайся до нас, незрівнянний! І мене обійми, будь ласка, я ж тебе так кохаю, – тепер міцно вчепився за стан Горностая лейтенант та знущався зі слів притрушеного представника вищої влади.

– Відчепись, дурний! Тут скрізь в коридорах камери натикані. Ще й справді нестатутні відносини пришиють, – легенько відштовхнув друга Іван.

– І що? З нас вийде славна парочка! Вано, та не переймайся ти так. Розкрутимо зараз, наче пісню. Я у Степановича за кілька днів завантажив, – широко розкрив двері їх «прохідного двора» Геннадій.

Не відриваючи уважних поглядів від екрана ноутбука, хлопці передивилися записи з камер спостереження за кілька днів. Звичайна рутинна служба: знайомі обличчя співробітників, а ще чужі - викликаних свідків чи підозрюваних.

Та ось на екрані майнула знайома персона. До їх незачиненого кабінету завітав непроханий гість. Спочатку він весело заглянув до кімнати, а зрозумівши, що там порожньо - зник всередині буквально на кілька хвилин. Далі, крадькувато озираючись, вийшов назовні.

За рогом в коридорі знімала інша камера. Хлопці відшукали продовження запису й там самовпевнена особа, вже посміхаючись, розмовляла з кимось телефоном та віталася наліво й направо, радіючи виконаній роботі. Продовжувати перегляд не було жодного сенсу. Вони покликали Аркадія.

Хлопці коротко пояснили криміналісту: навіщо треба зняти відбитки з ручок на шухлядах робочого столу Горностая. Обережно і впевнено спеціаліст виконав елементарну для себе справу й сказав:

– Як буде готово, я зателефоную. Почну відразу.

– Дякуємо, Аркашо. Ми почекаємо, – тяжко зітхнули оперативники й геть не розуміли: чому все так?

Вони познайомилися лише кілька днів тому, не сперечалися й навіть не дискутували ні на які теми. Він тримався зверхньо та не часто розпещував співробітників управління своєю присутністю. Виходить ця гнида працює на чиєсь замовлення? Тоді треба зрозуміти на чиє та з’ясувати мотиви підстави.

Напарники не рахували хвилин, вони просто займалися аналізом ситуації, як задзвонив телефон Кіпрача:

– А, це я тебе набрав? Хоча неважливо. Є результат. Чекаю обох у себе, – коротко і якось сумно сказав Аркадій.

Коли парочка закоханих у життя і нелегку службу зайшла до прозекторської, Зайдес щось уважно роздивлявся під мікроскопом.

– Ось вам подаруночок! – простягнув криміналіст видрук лабораторного аналізу. Кіпрач з Горностаєм вміли читати й зіставляти дослідження, але наразі попрохали:

– Аркашо, будь ласка, для затурканих оперів - людською мовою можеш розказати?

– Так, можу. Оце купа твоїх відбитків на столі, Ваню. І ще Бог знає чиїх. А це я зняв з дверей кабінету піддослідного щура. Там також ціла картинна галерея, але ж і я не профан. Виділив часткові збіги та маю беззаперечний факт, що він хапався за ручки твого столу зовсім нещодавно. Будь-яка експертиза має право на похибку та я відповім за свої слова скрізь, де це буде необхідно, – гордо прорік судмедексперт.

– От сучара! – щиро обурився Кіпрач, а Горностай мовчки взяв до рук файли й тихо додав:

– Дякую, Аркашо! Ти врятував не мене, а все управління від сорому та ганьби. Пішли, мій коханий, шефу доповідати.

– Дас іст фантастіш! – надіслав повітряний цілунок Зайдесу молодий Кіпрач і весело попрямував за напарником до кабінету командира.

– Дозвольте, пане полковнику? – заглянули до дверей дві веселі пики й Товчигречко зрозумів, що вони вже мають відповіді. Він підійняв руку й показав обом на стільці.

Хлопці розклали перед шефом талановиту роботу свого криміналіста й мовчки спостерігали за тим, як змінюється обличчя завжди врівноваженого керівника.

– Що ж, молодці! Мій наказ виконали. Думаю, що тепер твоя відпустка, капітане, відтерміновується на невідомий строк... Зараз зателефоную у відділ власної безпеки. Нехай самі розбираються з підозрюваним і з прокуратурою. Головне, що з такою командою нам не страшні ніякі щури. Дякую, хлопці, та вже починайте розбиратися зі справою Хоми.

Розділ 14.

З того дня, коли управління полишив зрадливий вітер, пройшов тиждень. Убивчий відділ поки працював у звичному складі, а кожен з учасників інциденту отримав «штормове попередження» на майбутнє. Та хіба здогадаєшся про всі негаразди, котрі йдуть з гори? Можливо й нагорі зробили висновки про більш ретельний підбір кадрів, особливо коли на кону честь і гідність мундира.

Справу підполковника Томащука, що так безглуздо намагався зайняти крісло керівника управління, відділ власної безпеки розкручував старанно й неквапливо. Ця служба ретельно приглядала за будь-яким неправильним вчинком співробітників, але подібне нахабство заїжджого - їх дуже зацікавило.

Ну, а двійко друзів-оперів стали тепер одне одному ще ближчими. Веселощами їх служба звісно не вирізнялася та й сумувати не було коли. Високе начальство, як і раніше, вимагало новин у справі вбивства Хоменко-Ковальської.

Якось, між опитуванням колишніх робітників маєтку Хоми, капітан Горностай чкурнув у бік Воздвиженки. Ні, не додому на обід. Вдень і вночі Івану не давало спокою питання захисту Тані Скидан. Адже дівчина ще й досі сиділа в селі й нетерпляче чекала на повернення до мами й школярів.

– Здоров будь, Горностаю! Ти все-таки вирішив перебратися до нас? – тисли руки слідчому давні знайомі й навіть не здогадувались, яка халепа промайнула над головою стрімкого хижака з убивчого відділу.

– Суміжникам мої вітання! Та навіщо я вам здався? Саджати буде нікого, коли я всіх розповсюджувачів перестріляю. А у вас і в нас - план. Ось і вирішив, по дружбі, точку збуту здати, – жартував Іван, заглянувши на вогник до департаменту боротьби з наркозлочинністю.

– Ні, ну ви подивіться на цього капітана! Своїх він саджає, а наших не шкода до чорта в казан? А підкажи, шановний, чому це тобі наші стукачі звітують? – бадьоро відповів жартівник з наркоконтролю.

– Каріме, мені твої інформатори по барабану. Випадок підказав. Хочу прохати вас підчистити гніздо на Ласточкіна. Потім розрахуємося, за мною не заіржавіє, – продовжував на веселій хвилі Горностай.

– На Вознесенському, на хвилиночку! – чомусь завагався майор Карімов і нагадав, що узвіз тепер зветься інакше.

– Ой мені ці нові назви, як болячка! Коли приїхав, старі запам'ятав. Так ними й користуюся. То що, зацікавив чи як? – насторожився паузою Іван.

– Власне, як і нам. Тільки гаджети й допомагають не плутатись у власних ногах. Звісно зацікавив. Колись, давай! У мене від команди секретів немає, – запевнив чорнобривий майор, зі східною зовнішністю.

– Ось тут лови геоточку, – перекинув Горностай місце, де побувала в «гостях» Таня. На це Тарік Карімов хитро повів бровою й запитав:

– Звідки в тебе адреса, пане капітан?

– А що вона вам відома? Кришуєте наркопритони? – наразі з вигляду Івана було незрозуміло: це погроза чи жарт?

– Та попустись, гарячий! Дійсно, адреса нам відома й не лише вона. Там ціла розгалужена мережа. Вона у нас в розробці вже кілька місяців. Сенсу накривати одну точку ніякого. Дах у них серйозний, але й ми не байдикуємо. Чекаємо на велику партію, а вже потім приймемо лагідно, як завжди, – став дуже серйозним нещодавно веселий Тарік.

– Ого! А звідки ж знаття про ласе доставлення? – блискавично запитав слідак. Та майор Карімов був калач тертий, тому відповів наступне:

– Я тобі взагалі нічого не казав, розумієш? Люди на кінчику отруєної стріли працюють і кожне зайве слово може коштувати їм життя. А я стількох втратив, що більше не хочу. Переходь до нас і впевнишся, що ваші вбивці то малі діти на фоні наших бариг.

– Ну, вибач, Каріме! Не хотів за живе чіпляти. Але в мене також біда. Там впоїли гидотою невинну дівчину. Я їхав додому, а вона мені під колеса кинулася. Випадково бачила господаря точки й передачу товару. Обіцяли вбити та я її сховав. Може підкажеш, що мені робити? – тепер відверто виклав свою ситуацію Іван і чекав на досвідчену пораду.

– Перепрошую, не знав. Але бачу, що постраждала тобі не байдужа. Якщо полегшає, скажу один раз, у мене картина ще гірша. В систему залучена дуже відважна й дорога мені людина. Тому потерпи трохи. Якби ж ти знав, як у нас руки сверблять покласти ту нечисть мордою в землю.

– Я тебе почув, Каріме. Допомогу не пропоную. Знаю, що доки не з вами, справі чужий. Залишається сподіватись і молитися за вашого янгола. Дякую, що прийняв! – далі побратими з паралельних служб боротьби за світліше життя міцно обійнялися, щиро поплескали одне одного по спинах і розпрощалися до ліпших новин.

Коли їхав до департаменту наркоконтролю, дуже хотів чогось попоїсти, але тепер апетит зник. Повертаючись до своєї контори, слідчий аналізував почуте та шукав власний вихід. Ні, Горностай не докоряв долі, адже сам обрав таке життя. Битва зі злочинністю не може захоплювати, але своє місце капітан вважав правильним. Тільки як побачив серед ночі ті заплакані оченята й відчув легесеньке тіло на руках - все змінилося.

До зустрічі з бідолашною Танею він лускав дівчат, як насіння. Періодично якась зваблива особа потрапляла до його ліжка та ранком назавжди зникала, як з оселі, так і з подальшого життя опера.

А ця вабила навіть з телефона. Горностай більше не потикався у передмістя й не бачив дівчину та вночі, на диво часто, уявляв поруч небесні очі й тендітний стан. Але ж у такої вродливої точно є хлопець або наречений. А він, дурний, губу розплескав!

І що тепер робити? Може відпустити Таню додому? Хто шукатиме її в тих Прилуках і навіщо? Тоді була ніч, всі гості п’яні та на лице однакові. Ну, прийшла й пішла одна безголова з їх очманілого кубла...

Але серце підказувало, що все геть не так! Якщо не дотримає слова й відпустить можливо на погибіль, ніколи собі не пробачить. Що ж він так налажав? Чому не подумав про складнощі професії суміжників... А що, коли її в себе поселити? Ага, і з'являтися вночі на кілька годин, щоб помитися й перевдягтися. Та вона й не піде! Щиро їхав з глузду Іван.

Він повернувся на службу напружений і мовчазний. А тим часом лейтенант Кіпрач переробив за двох купу справ. Спозарання він так наговорився з челяддю Хоми, що почувався тупим біороботом.

Записи на диктофоні нагадували стару платівку. Колишня кухарка (бабуся за сімдесят) пам'ятала, що господар дуже полюбляв заливну щуку. Смикана ескортниця проклинала Хому за грубість під час інтиму. А охоронець стверджував, що якось мало не побився з господарем і був викинутий з маєтку іншими горилами.

Люди сповідалися про вподобання та гріхи Хоми, але жодним словом ніхто не натякав на існування дівчини, котру слідчі нарекли «квіткою папороті». Може її дійсно не існує на землі?

Лише на третій день безнадійного опитування прийшла доглянута дама, в літах. Вона представилась колишньою економкою Матвія Хоменка й навіть пустила сльозу, через його передчасну страшну смерть.

А потім розповіла, що в маєтку інколи дійсно з'являлися й зникали молоді дівчата. Їх привозили по кілька осіб, а потім кудись відправляли. Може продавали в рабство чи дарували своїм збоченим друзям, замість іграшок. Хто теперечки розбере? Стільки років минуло. Просто ходили такі плітки.

З усього, що почув і записав лейтенант Кіпрач виходило, що парочка божевільних багатіїв таки торгувала живим товаром, або й сама розважалася з дівчатами. Ось тільки конкретних доказів злочинних дій вбитих негідників, Геннадій так і не спромігся знайти. А вже сліду месниці й поготів.

Розділ 15.

– Горностай, бери свою тінь і прямуйте на виїзд. Криміналісти вже там, – почув з віконця чергового, замість ранкового привітання, Іван.

– Що ти за людина, Степановичу? Ні тобі «доброго ранку», ні «як справи»? А відразу мокруху підкидаєш. Адресу давай, – тяжко зітхнув капітан, не дійшовши навіть до автомата з кавою.

– Вже скинув. І не я, а ваша месниця постаралася. Знову замочила мужика, з усіма витікаючими з нього подробицями... – спробував пожартувати старшина, але гуморист з нього був поганий і Горностай мовчки пішов за кавою.

Він взяв для себе й напарника та коли зайшов до кабінету, Генка солодко спав, зануривши буйну голову в руки на столі. На традиційний вигук про підйом, капітан не наважився. Що візьмеш з дитини в погонах лейтенанта? Мабуть, десь усю ніч гуляв. Іван лагідно посміхнувся й обережно промовив:

– Доброго ранку, Генію! Ось, будь ласка, вранішня кава в ліжко, – Кіпрач підійняв заспані очі й промимрив:

– Вано, я що спав? Дякую, кава наразі дуже доречна! Це сусіди мене геть задовбали своїм медовим місяцем. У нас такі стіни, що наче я третім з ними в оргії участь брав. Тімка нещодавно оженився, а його юна самиця підіймає ґвалт, що заснути неможливо. Я гепаю кулаком об стіну та воно їм, що горохом... А піти й обматюкати - якось гідність не дозволяє. Треба ж підіймати народжуваність у державі, – з великим задоволенням попивав каву лейтенант і розповідав Горностаю свою нічну історію.

– Ясно. Ну, якщо перекимарив, тоді гайда на виїзд. У нас нове вбивство на Татарці. Степанович каже, що Зайдес зі своїми вже там. Ще й жартує, ніби це знову робота месниці. Якби я знав молитву, то прочитав би. Страшенно набридло ходити осоромленим і не мати жодної можливості виправити ситуацію, – зізнався капітан та уважно передивився: чи нічого зайвого не залишив на столі? З часу, як його намагалися нахабно підставити, Іван скрупульозно слідкував за безпекою доказів та носіїв.

– Все, я готовий. Помчали! – машинально перевірив зброю в кобурі лейтенант, накинув куртку й замкнув кабінет.

Сьогодні Геннадій приїхав на службу міським транспортом і тому зачепив пасок безпеки поруч з Горностаєм в позашляховику та уточнив:

– Думаєш це знову вона? Якщо доказів не залишила - Карпович нас точно до стінки поставить. Що за мара?

Горностай нічого не відповів, адже раніше прокоментував своє ставлення до роботи серійниці. Він повернув у двір, де вже розмістилися знайомі авто й хлопці мовчки пішли на потрібний поверх.

– Шукачам пригод, щирий привіт! – спробував бути дотепним капітан, але відразу додав: – Господи! Оце ранок був у мужика...

Так Іван відреагував на тіло чоловіка, в калюжі крові. А патолог Зайдес легенько підійняв руку в чорній гумовій рукавичці й тихо сказав:

– Вітаю, панове! Ні, не ранок. Це сталося з ним уночі. П'ять ударів ножем і всі якісь криві й непрофесійні. Моя попередня версія: побутова сварка в родині. Я вважаю, що удари нанесені жінкою, невисоко зросту. Била в стані афекту. Дружині чи коханці не догодив, бідолаха. Куди! Січкар, якого дідька ти туди поліз? Я біля ліжка ще не все оглянув.

Від традиційного спілкування між криміналістами, Кіпрач з Горностаєм навіть посміхнулися. Звісно тут припинило свій хід чиєсь життя і це геть не смішно. Але звістка, що працювала не «квітка папороті» їх дуже надихала.

– Не будемо заважати, Аркашо. Підемо шукати свідків та зачіпки. Звісно в тебе тут цікавіше, та хтось же повинен з населенням працювати. З фото на стінах я зрозумів, що це господар квартири. А ще сподіваюся, що сусіди підкажуть хід подій. Як тим там казав, Гено? В наших будинках стіни паперові? –  попрямував на вихід Горностай.

– Це не я, а життя так каже. Хоча тут стелі високі й стіни товстезні. Глянь на вікно, з пів метра в розрізі буде. Старий фонд, наче броня! – позіхав, чвалаючи за напарником Геннадій.

На майданчику, біля сходів, тупцював незнайомий старший лейтенант, з пивним животиком. Коли слідчі наблизилися він виструнчився, мов на параді й традиційно козирнув.

– Я так розумію, що Ви офіцер громади? – кивнув йому Горностай і відразу наскочив з запитаннями: – Дуже доречно, що Ви чекали. Давно на дільниці? Вбитого добре знали?

– Доброго здоров'я! Так, я тут усіх знаю. Незабаром як п'ять років служби на дільниці святкуватиму. Не розумію: що могло статися? У мене тиха дільниця. А родина Оверченків взагалі непомітно жила. Синок їх наразі у війську служить. Така трагедія! Григорій Тарасович водієм тролейбуса працював, а Ганна Олександрівна - на розі у крамниці, – докладно розповідав дільничий.

– Як тебе? – примружив погляд Іван.

– Перепрошую, не представився. Старший лейтенант Гальченко, – знову важко зітхнув чоловік і видко було, як він переживає, що через це вбивство не скоро стане капітаном.

– Так я й не питав, розслабся старлею. То до кого ти нам порадиш звернутися першим? – вже й не пам'ятав Горностай: скільки прямував цією одноманітною стежкою під час розслідування вбивств.

– О, тут без вагань! Йдемо до Ірини Михайлівни. Без неї у дворі навіть коти не нявчать. Знає геть усе й про всіх! Прошу сюди, до шістнадцятої, – натиснув на дзвінок дуже вдалий у справі помічник.

Горда дама миттю відчинила, ніби чекала, коли ж її долучать до важливої справи. Далі запросила всіх до просторої кухні, за стіл. Там вже стояло гостьове частування і чайник тільки-но закипів. За вікном незатишна осінь і чоловіки не відмовилися від гарячого напою, з вишневим джемом.

А бабуня розповіла, що все життя працювала інспектором кадрів на Артема і звикла бачити людей наскрізь. Слідчі попивали доволі смачний чай, слухали послідовну розповідь жінки й розуміли, що справа точно не буде складна. А вже те, що тут і близько не було їх знайомої незнайомки, навіть сумніву нема!

Коли жінка завершила доповідь, лейтенант Кіпрач вимкнув диктофон і щиро подякував свідкові за змістовну інформацію. На прощання він навіть поцілував їй ручку й дама розквітла від гусарського вибрику та пообіцяла, що обов'язково прийде до управління підписати письмові свідчення. А доти буде уважно спостерігати за всім, що може допомогти слідству...

Тепер все залежало від талановитого патолога. Виходить, що це тиха дружина укоротила віку своєму благовірному? Адже двері й вікна стояли незаймані та й «агентеса» з шістнадцятої квартири стверджувала, що ніколи в житті не чула подібної суперечки між подружжям Оверченків. Ще вона бачила, як дружина вбитого ні світ ні зоря кинулася з дому, мабуть, на електричку. Тільки все це необхідно уважно перевірити, аби не звинуватити невинну людину.

– Виходить, що «старі» також з’ясовують стосунки, аж до крові, – підсумував юний Кіпрач, коли вони попрощалися з дільничим і швиденько забралися до авто. Ця неприємна мряка набридла ще гірше, ніж резонансний «висяк».

Іван вже увімкнув двигун, як почув з кишені телефонний виклик. А як побачив абонента, блискавично зреагував словами:

– Генче, посидь! Я зараз.

Далі Горностай, не дивлячись на дощ, стрімко попрямував у бік квітучих хризантем під будинком і тривожно запитав:

– Дмитре Петровичу, що сталося? Тані набридло читати Ваші книжки?

– Біда у нас, капітане! Не догледів я дитину. Таня зникла! Я зранку скрізь перешукав. Думав, пішла до магазину, але там її ніхто не бачив. Вдягла мій старий плащ, взяла свою сумочку й випарувалася. Прости старому дурню, капітане! Ну, не міг же я контролювати її походеньки до нужника. І Рекс її полюбив та мовчки хвостом вітав.

– Що?!? Як же так, Дмитре Петровичу? Я тобі людське життя доручив. Ти ж мені обіцяв! – напосівся на лікаря Іван.

– Змилуйся, не карай! Я й так наче в пеклі почуваюся. Пізніше з мене голову знімеш. Наразі треба думати: куди вона пішла? – тужив Петрович.

А вихований Кіпрач з вигляду напарника зрозумів, що сталося жахливе. Він не витримав та опинився поруч і запитав без прелюдій:

– Вано, що коїться? Ти на себе не схожий. Давай, викладай. Я з тобою!

Розділ 16.

Доки судмедексперт Зайдес порівнював відбитки на ножі, якого ніхто не ховав, робив розтин тіла Григорія Оверченка та зіставляв всі наявні докази, вона прийшла до управління сама. Ганна Олександрівна Оверченко, не змогла довго ховатися на дачі від себе. Жінка спокійно зайшла до будівлі департаменту й повідомила черговому, що вона вбивця...

Капітан Горностай спустився за підозрюваною особисто. Якби хоч процентів п’ять з нескінченної юрби лиходіїв та вбивць отак з’являлися, аби зізнатись у скоєному, він би не мав чого робити. Лише сидів та писав звіти про розкриття справ.

Змарніла від нервового виснаження, жінка попрохала склянку води, а потім заговорила:

– Знаєте, пане слідчий, мені навіть полегшало. Я двадцять років прожила з убивцею. Сина йому народила, а він...

– Заспокойтеся, прошу Вас. Ви ж хочете, аби я зрозумів. Я вмію слухати й робити правильні висновки, тільки дайте мені необхідне, – Іван говорив неквапливо й довірливо. Він простягнув коробку з серветками та завмер в очікуванні. Жінка витерла сльози й почала розповідь.

– Колись мій чоловік був дуже вродливим. Дівчата за ним юрбою ходили, та він вподобав мою молодшу сестру. Здавалося вони одне в одному душі не чують. Разом з друзями поїхали на заробітки до Німеччини. Окрилені такі були. Жартували, що на посаг збиратимуть. Тільки назад він повернувся сам, бо Лідочка в басейні втопилася. Була тяганина з документами й доказами та німецькі правоохоронці визнали це за нещасний випадок. Той гад здавався безутішним і ми поступово зблизилися. Далі я завагітніла й батьки нам весілля справили. Потім Тарасик народився й життя полетіло швидко, наче птах.

А минулої доби я папери старі перебирала, щоб зайве викинути. Навіщо в домі той мотлох? І знайшла страшну довідку. Там двома мовами було написано, що Лідочка померла вагітною. Розгорівся скандал і мерзотник зізнався, що не бажав дітей від дівчини, яка заїкається. Начебто вона сама об камінь вдарилася, а він завжди мене кохав...

Спати я не могла й проклинала його майже до ранку. А він посміхався й казав, що я стара дурепа. Тоді я схопила свій улюблений ніж для м’яса і загнала в нього, не пам’ятаю скільки разів, – нещасна полегшено зітхнула, а Горностай тихо вимовив:

– П’ять...

– Що? – перепитала жінка.

– Ви нанесли своєму чоловікові п’ять несмертельних ран. Він ще стікав кров’ю та вже не міг покликати на допомогу. А Ви пішли з дому, – сумно пояснив ситуацію капітан.

– Він мені не чоловік. Він потвора. Загубив невинне дитя... Двох дітей і спокійно прожив зі мною стільки років. Я ні про що не шкодую. Син мене зрозуміє. Він на мене схожий. Можна мені відпочити? – зітхнула вона й була бліда, мов небіжчиця.

– Так. Сержанте! Забери затриману й дайте їй до камери подушку та ковдру. У нас там не дуже затишно. Я шкодую, що інколи не можу змінити трактування Кримінального кодексу та у Вас буде хороший адвокат.

Горностай вийшов на вулицю без куртки і якийсь час стояв не рухаючись. Може відчував себе катом чи тяжким мечем правосуддя? Адже бувало закривав людей, котрих поклавши руку на серце, щиро бажав виправдати. Та Закон один для всіх і він не дозволяє м'якотілості й роз'ятрення душевних ран.

Ось і цю нещасну жінку точно визнають винною. Ну, хіба присяжні зроблять виключення й тоді їй дадуть мінімальний термін. Але ж виправний заклад тільки називається так, а насправді є невиправним тавром у житті нормальної людини.

– ...Я тут по всьому управлінню шмигляю, а він вологі ванни приймає! Капітане, ти з глузду з'їхав? Чого мокнеш під дощем? – здивовано скрикнув, вилетівши з дверей управління Геннадій.

– Та я думав... Чого тобі? Знову когось пришили? – сумно відповів запитаннями на запитання капітан.

– Ні, наскільки мені відомо. Я тут до наших технарів завітав і вони мені дещо нарили. Та пішли вже всередину, холодно ж і мрячить! Ти на лікарняний хочеш, бо я так не дуже! – вчепився за вологий піджак Горностая лейтенант.

– Що ти маєш на увазі? – не зрозумів Іван, адже ніяких запитань до аналітиків наразі вони не мали.

Та якщо пригадати вчорашній день і раптову звістку лікаря про зникнення Тані, Горностай все-таки розколовся перед напарником. А гарячий та кмітливий лейтенант вислухав майже мовчки, підтримав і до дій не спонукав. Він просто спустився до геніїв віртуального світу й попрохав визначити місцеперебування конкретного телефонного номера.

– Ось де твоя втікачка, тримай, – показав електронний звіт і точку на карті лейтенант.

– Дурбило, що ти робиш? Також відсторонення захотів? – схопився за телефон напарника Горностай.

– Та я тебе прошу! Славко мені за більярдну партію винен і щурів у нас наразі не водиться. А дівчинка точно дурна, бо до мами захотіла, – підсумував юний геній.

Горностай не знайшов що відповісти, він миттю натиснув необхідний контакт і бажав почути ніжний голосок дівчини та абонент не відповідав. Іван натискав виклик знову і знову, аж доки напарник не зупинив його божевілля.

– Ваню, перестань! Пішли зігрієшся. Що з тобою діється? Я тебе таким зроду не бачив. Ось відпишемося по справі й відразу поїдемо шукати твою красуню. Це ж треба так на ризик нариватися! Вона що, та училка, геть безмозка? – штовхав поперед себе всередину будівлі Горностая лейтенант.

А капітан дійсно був схожий на зомбі. Його мозок наразі працював у якомусь дивному алгоритмі. Він намагався скласти всі подальші дії правильно та мав непереборне бажання ще раз прохати допомоги у Таріка Карімова.

Тільки той борець з наркозлочинністю завжди казав один раз. Ні, майор не був тупим виконавцем, навпаки його чуйка в пошуку та знешкодженні осередків торгівлі наркотиками славилася на просторах області. Але наразі Карім чекає на повідомлення від свого секретного агента, що ризикує життям перебуваючи у злочинному середовищі, без допомоги й прикриття. Значить діяти прийдеться самотужки. Малий Кіпрач правий, треба їхати до Прилук і якомога швидше.

Розділ 17.

Автобус легенько гойдало і Таня заснула. Вона відчувала себе змореною й розбитою. Цей страшний тиждень, який дівчина провела в Києві, здавалося висмоктав з неї десяток років життя. Хіба знала вона, коли вибиралася з маминого дому на кілька днів до столиці, що те гостювання перетвориться на пекло?

Спочатку все йшло добре. Колишня однокурсниця зустріла привітно, повела до себе в орендовану квартиру, допомогла зробити зачіску й разом ввечері вони пішли до «друзів».

Звичайна вечірка, хлопці й дівчата, музика, випивка, танці. А потім їй щось підсипали й світ змінився. Вона побувала в міцних руках страшного дядька, що погрожував розправою та опинилася на вулиці. В наркотичному дурмані ледве не загинула під колесами авто й просила допомоги. Невідомий привіз  до сільського лікаря. Той допоміг спекатися гидоти її нутрощам, але сором залишився назавжди.

Добрий дядечко готував смачні супчики та приносив справжнього молока від сусідської корови. Його смішний кудлатий песик лащився до неї й умів подавати лапку. Але Таня почувалася тут зайвою й непотрібною. У неї є рідний дім, сувора мама, робота. Молода вчителька дуже сумувала за власним життям, веселими школярами й не розуміла: навіщо сидить у чужих людей?

Вона замовила електронний квиток і ось тепер майже вдома. Знайомі обриси за вікном підказували, що життя повертається до норми. Таня Скидан зареклася спілкуватися з колишньою подругою зі Славутича, що стала іншою людиною.

Аби не потрапити на очі батьків чи дітей, вчителька схопила першого ліпшого перевізника й доволі швидко дісталася на вулицю Котляревського, до рідної хати. Звісно об одинадцятій, завуч школи була на роботі й це чудово.

Таня ще не вигадала як пояснить мамі, куди поділося гарне твідове пальто, котре вони купили геть нещодавно? Наразі головне вимитися й поїсти, а ще трохи поспати, щоб навколо очей зникли ті сині кола, наче її в столиці катували. Мама розумна й уважна та все помітить і присіпається з запитаннями.

Дівчина довго стояла в душовій кабінці й бажала змити з себе весь тиждень, що провела в столичній «тюрмі». Потім з неймовірним задоволенням ковтала мамині котлети й хрумала мариновані огірочки. В теплому домашньому вбранні, з розпущеним шовковим волоссям, дівчина почувалася новонародженою.

За вікном ще квітли різні сорти хризантем, бо дощі їм геть не страшні. Навпаки ці квіти чомусь полюбляють сезон прохолоди. Ось Таня почула голос півника, якого вони тримали з десятком курочок, виключно для смаковитих домашніх яєць і задоволено посміхнулася. Старе життя поверталося до неї та обіцяло бути традиційно тихим. З цими думками дівчина закуталася в пухнастий плед і заснула в кріслі-гойдалці.

Прокинулася від звуків, що почула з кухні й вибігла туди.

– Привіт, мамуню! – скрикнула Таня й кинулася в обійми рідненької.

– Господи! Де ти була так довго? Невже настільки захопилася столичними гульками, що не могла зателефонувати? Я вже в поліклініку ходила, зробила ЕКГ й мало не злягла від хвилювання, – на диво м’яко реагувала на раптову появу доньки мати.

– Мамо, прости! Я пізніше тобі все розповім, тільки не зараз. А щодо дзвінків? Телефон розрядився, зарядка вдома залишилась, а там була лише стара. Та й телефонувати з чужого номера - це ще гірше. Ти така підозріла, що могла злякатися. Все добре, я поруч, жива й здорова. Розповідай: Оксана дуже лаяла мене за перенавантаження навчальними годинами?

– До чого тут Оксана? Переживе! Я її на квартальну премію впишу. За тобою скучила страшенно! Давай буду смачненьким годувати, – надихнулася поверненням красуні-доньки господиня.

– Дякую, мамочко! Я вже напхалася, але чаю з тобою поп’ю. Бачила як жовті й рожеві хризантеми розпустилися? – мов сонечко посміхалася Таня, а матері було не до квітів. Вона просто не могла надивитися на єдину дитину.

Хтозна, добре це чи погано, що людина не знає майбутніх подій зі свого життя? Та родички в обіймах подивилися улюблений серіал і вклалися спати.

А вночі до двору тихо під'їхав великий чорний мікроавтобус. Обережно ступаючи, з нього вийшло троє чоловіків, що безперешкодно забралися в чужий дім. Світла не вмикали. На них були пристрої нічного бачення. Рухами, чимось схожими на дії працівників спеціальних підрозділів, жінок схопили й заклеїли їм роти. Потім одягли на голови мішки й поволокли до машини, що скоро зникла у пітьмі.

Телефон Таня встигла поставити на зарядку й він продовжував працювати та демонструвати капітану Горностаю, що дівчина вдома, тільки не відповідає на його дзвінки. Когось з чоловіків це могло образити, але не Івана. Капітан шкірою опера відчував біду й тому прийняв пропозицію напарника поїхати до Прилук та все побачити на власні очі.

Залишається незрозумілим: кому стукнув лікар про свою несподівану гостю? Чи може служителі темряви самі завбачливо відшукали місцеперебування втікачки? Ясно, що в таких точно є можливість зробити це самостійно або звернутися за фаховою допомогою. А тепер вони везуть двох беззахисних жінок у невідомому напрямку. Тільки заручницями чи для знущань і вбивства - невідомо...

Ось і сталося не як гадалося. Горностай з Кіпрачем прогулялися до Прилук даремно. Звісно слідчі побачили відкритий порожній дім, телефон на зарядці, голодних курей за сіткою та зрозуміли, що спізнилися. Вони взяли Танін гаджет, аби розібратися в її контактах, закрили будинок і спробували розпитати у сусідки: що вона чула й бачила?

Але та як вгледіла посвідчення столичних поліціянтів, забула власне ім'я й лише пообіцяла годувати сусідських птахів та приглядати: чи не повернуться господарі.

На зворотному шляху до Києва за кермом позашляховика сидів лейтенант Кіпрач. Він не дозволив власнику авто вчепитися в баранку, бо той наразі нагадував не хижака, прізвище якого носив, а скоріше скаженого бика. Іван не міг пробачити собі того, що жінок викрали через його недбальство й злочинну неквапливість. Чому він не поїхав до Тані відразу, як про її зникнення сповістив лікар? Знав же, що не варто зволікати!

Ні, йому треба було зранку піти на службу, щоб запроторити до тюрми іншу нещасну жінку, написати звіт і лише після доречного втручання напарника, за яке він висвятив Геннадія, їхати туди де їх випередили злочинці.

А ще раніше він поперся канючити про допомогу у працівників відділу наркоконтролю, наче в самого немає табельної зброї й навичок знищення поганців. Хіба він пальцем зроблений? Чи мізки геть кавою на службі залив? Горностай грав вилицями та скрипів зубами, а на його скронях повипиналися й пульсували жили. Генка періодично зиркав на розлюченого напарника та не витримав:

– Ваню, чуєш? Треба думати, а не казитися. Оголошувати в розшук звісно ще зарано, але дещо ми можемо й самі. Піднімемо старі зв'язки, попросимо допомоги...

– Я вже просив! Тепер буду діяти!!! – неприродно для себе скрикнув Горностай і лейтенант зрозумів, що до повернення в управління краще його не чіпати.

Розділ 18.

Пан Підгрушний сидів у своїй затишній вітальні та задоволено вдихав через мундштук ароматний дим. Цей кальян йому подарували друзі-постачальники, аби продемонструвати вдячність за плідну співпрацю. В кабінеті у Вілена була ціла колекція кальянів. Він збирав їх не лише заради розваги, а скоріше через свою професійну діяльність.

Місцевий наркобарон якось не дуже переймався, що керований ним «синдикат» труїть людям життя. Для нього торгівля наркотиками стала золотою жилою, основою спілкування з деякими впливовими людьми та збурювала адреналін в крові.

Він давно забув про підлітка Вільку, що за хуліганку вперше потрапив за ґрати й розпочав свої «університети» серед систематичного побиття, голоду й самокруток. Та міцному хлопцю навчання сподобалося. Тренування м'язів у нескінченних сутичках, вивчення Кримінального кодексу й улюблений чифір - повернули на волю зовсім інше створіння. Зворотної дороги до нормальних людей в нього не було і тоді Вілен почав торгувати.

З самого початку він опинився під владою доволі жорстокого, але вмілого наставника і через деякий час купив собі перший мотоцикл. У його куратора було непорушне правило: самому не вживати! А коли хтось порушував цей неписаний закон, того знаходили у нетрях без ознак життя. Тобто слабкодухих чи зрадників «вчитель» не терпів. Можливо саме через нього Вілен і став королем наркоторгівців, на території кількох областей. Ну, а якщо точніше, то він переправляв товар і до країн Європи.

Тепер Вілен Підгрушний став поважним паном та мав купу зв'язків, як серед наркоділків так, на жаль, і в державних органах. Все завжди вирішували гроші. А там де гроші вирішення не давали - в дію йшли дуже великі гроші.

Через стрімкий і невпинний рух до вершин бізнесу, Підгрушний не закінчував академій та для складних математичних завдань завжди можна знайти нещасних з дипломами вишів, які не зуміли облаштувати собі нормального життя.

Ще зі свого стажування у безжального дилера Вілен виніс важливе правило: не терпіти у справі щурів чи стукачів. І коли хтось починав тихенько красти або намагався всістися на два стільці - недолугі зникали.

Треба сказати, що крім мотоциклів, на другому місці в серці Вілена була тяга до бійцівських собак, розведення яких Законом давно заборонили. Але ж порушників вищезгаданого дуже багато і пан Підгрушний утаємничено тримав за містом невеличку псарню.

За тваринами постійно наглядав такий собі Герасим. Алегорія доречна тому, що чоловік був німим. Здавалося господар спеціально обирає до своєї команди нелюдів та покидьків, що навіть виглядом чи здоров'ям можуть викликати жах.

– Гей, Горбаню! Пума ще не повернулася? – запитав у громили-охоронця Вілен.

– Ні, пане. Здається трохи затримується, – ляпнув амбал, а Підгрушний зиркнув на нього звірячим поглядом і процідив крізь зуби:

– Запам'ятай, імбециле, наша кішечка виконує особливі завдання для нас і робить це, як необхідно. Зрозумів, дурню?

– Так пане, винний! Я ще потрібен чи можу йти?

– Та йди вже з очей, виродку! У тебе ж мізки вилізли на спині, замість потрапити до голови, – жваво розсміявся господар, а охоронець на образу мовчки вклонився й пішов з очей.

Надворі стояв дивовижно тихий пізній вечір. Не часто ця осінь дарувала людям сухі й затишні дні. Калюжі від недавніх дощів ще залишилися і в них плавало жовте листя.

Здалеку вгледівши мотоцикліста, що наближався на стрімкому Харлеї, охорона навстіж розчинила ворота і впустила до маєтку. Хвацько розвернувшись на відведеному для нього майданчику прекрасний стальний кінь завмер на місці.

З нього зіскочила струнка молода жінка, що нагадувала гнучку кішку. Вона театрально зняла шолома і яскраве руде волосся розсипалося по шкіряному комбінезону, явно виготовленому на замовлення для шаленої їзди.

– Шановний пане, Пума прибула до маєтку. Все в порядку. Я зачинив на ніч ворота, – доповів по рації старший охоронець.

– Проведіть її до мене та дивись, щоб знову якась сволота не кинула в бік красуні тупого компліменту. Коли ви вже навчитеся поводитись як люди, а не стадо диких тварин? – загарчав у відповідь Підгрушний.

– Ні-ні, після того випадку поруч з Пумою всі ходять, наче німі. Я слідкую за цим! – додав охоронець і в цей момент, граючись пружними м’язами граційного тіла, мотоциклістка зайшла до напівтемної зали.

– Вітаю, пане! Я все зробила. Було нелегко, але обидва банки приймуть готівку й розмістять кошти на вказаних рахунках, – навіть її голос нагадував муркотіння й лише доповнював образ фантастичного створіння.

– Молодець, Пумо! Ти як завжди високопрофесійна. Я й не сумнівався, що погодяться. Тепер залишається тільки відмолотити бабки та перекинути, як завжди. Стомилася? Чогось вип'єш? – з готовністю простягнув руку до рухомого бару Вілен.

– Трохи є. Дякую, але пити не буду. Якщо на сьогодні це все - я бажаю виспатися, – доволі відверто й гонористо відмовила господарю Пума, а він підійняв обидві руки вгору й відповів:

– Як скаже чарівна кішка! Доброї ночі, Пумо.

Тільки опинившись у закритому від усіх приміщенні, рудоволоса бестія зморено сіла за пуфик і долонями прикрила обличчя. Вогняні пасма дощем впали на її лице, що стало наразі геть іншим. Кудись поділися нотки зухвалості й гордого виклику. Молода жінка тяжко зітхнула й обхопила руками голову.

Збоку здавалося, що наразі це хтось інший і незнайомка страждає роздвоєнням особистості. Вона заплющила очі й безшумно ворушила губами так, наче розмовляла з кимось через простір або молилася?

Воно й не дивно, адже її оточувало стадо кровожерливих дикунів, на чолі з безжальним деспотом. Тим, що з усієї сили намагається поводитися як «сер» та насправді залишається лайном в дорогій одежі. Він торгує наркотичними засобами й губить життя слабкодухих і дурних. А їй необхідно грати роль такої ж брутальної стерви та з кожним днем робити це стає все нестерпніше. Як же хочеться повернутися до своїх, кинутися в обійми чоловіка і по-справжньому виспатися вдома, поруч з ним.

Капітан департаменту боротьби з наркозлочинністю Ніла Сахно, що після одруження з майором Таріком Карімовим взяла його прізвище, дійсно наразі несла дуже небезпечну й тяжку службу.

Робота під прикриттям стала її спеціалізацією й ніхто з групи Карімова не міг  зіграти роль продажної тварюки так, як це вміла вона. Хоч насправді Ніла була доброзичливою й чарівною. Вона всім серцем кохала свого єдиного й так само грізно ненавиділа нице зло, що кишить серед нашого світу.

Свого часу вона отримала диплом фінансового аналітика та впевнено могла розпізнати хибні показники, дати вірні поради своєму роботодавцю, тим самим зменшуючи ризики й підвищуючи прибутковість. Звісно не назавжди, а лише до моменту, коли черговий корумпований елемент потрапляв за ґрати на довгі роки.

Ось і в це страхітливе лігво Ніла влилась не відразу, а після скрупульозної роботи багатьох людей, котрі підготували їй документально неперевершену легенду в мережі й рекомендації деяких слизьких особистостей насправді.

На кілька місяців вона зникла зі столиці й перебувала в спеціальному відомчому санаторії, де їй змінили зовнішність. Підкачані ботоксом вуста та деякі м'язи обличчя; відросле за цей час волосся, перефарбоване у вогняний колір; а ще простенькі штрихи на кшталт густих накладних вій й татуажу брів - перетворили красиву жінку на міфічну фурію.

Що стосується мотоциклів, то був випадковий збіг. Ніла й до цього частенько ганяла зі своїм Таріком нічними трасами передмістя.

До списку «особливо цікавих» департаменту боротьби з наркоторгівлею Підгрушний потрапив вже давно. Ось тільки керівництво ламало голови над тим: кого ввести для збору доказів та руйнації супернебезпечного середовища зсередини?

Ніхто не міг зіграти скорпіона в банці павуків талановито настільки, аби не викликати підозри й не загинути. Сам Тарік Карімов багато разів домагався проникнення в структуру, але його героїзм не мав жодного сенсу! Це було б самогубство, адже він неодноразово світився на телеекрані під час затримання наркоділків. Ось і пішла, як казав Тарік «на вістря отруєної стріли» його кохана жінка.

Розділ 19.

– Де ті сіамські близнюки? Чому я маю завжди їх шукати? – кричав на чергового управляння полковник Товчигречко та звісно мав на увазі Горностая з Кіпрачем.

– Не можу знати, пане полковнику... Я тут до чого? Вони мені не доповідають, – товкся на місці сержант й милувався візерунком на підлозі.

– Йди до себе та знайди їх негайно! Нехай тільки з’являться, я нагадаю цим зірвиголовам, що служба не розвага, – знервовано перекладав на столі туди-сюди речі керівник, якого нещодавно вибатькував телефоном генерал.

– Слухаюся: відшукати. Можу йти? – продовжував залишатися непорушним підлеглий і тим самим доводив полковника до сказу.

– А я тобі що сказав? Йди геть, виконувати наказ!

– ...Знайди! А де їх шукати? Вони ж обидва поза зоною. Кошмар! – мимрив собі під носа черговий, повертаючись на свій відповідальний пост.

А сіамські, тобто напарники, дійсно були «поза зоною». До управління вони так і не доїхали та спочатку побували в гостях у лікаря Дмитра Петровича. Без паяльника й утюга, але в дуже кепському настрої Горностай допитав віддану йому людину, котра й подумати не могла здавати Таню Скидан у власному домі.

Все було набагато простіше. Дівчина замовила електронний квиток і розрахувалася карткою на своє ім’я, яке повідомила супостатам її недоподруга. Ну, а далі - як по нотах!

Після відвідин лікаря, хлопці дійсно вимкнули телефони й помчали на хату, де все розпочалося. Дивно, що слідчі з юридичною освітою, забули не лише про дисципліну та обов'язок, а й про елементарне попередження та попхалися самостійно витрясти душу з клятих дилерів.

В агонії ненависті Іван не пам’ятав, що казав йому Тарік Карімов. Точка збуту, через очікування нової партії товару, перебувала під постійним наглядом СБУ й наркоконтролю. Звісно майор не мав права розголошувати службову таємницю та в тій розмові він довірився вірному другу, адже Горностай умів тримати рота на замку.

Ой, біда-біда! Наразі в повітрі дуже «запахло смаженим» тому, що декілька чоловіків зі зброєю в руках, мало не наробили дірок одне в одному... До кровопролиття не дійшло й кожен з нових знайомих сховав табельну зброю до кобури, але таємничість нагляду пішла коту під хвіст. Ось що роблять зі світлими головами бурхливі почуття, надумані темної осінньої ночі.

Далі між колег промайнув обмін яскравими нецензурними фразами й два авто роз’їхалися в різні боки. З усього скоєного в виграші залишилися саме наркоділки, що уважно спостерігали за тією безкоштовною виставою з вікна. А потім зателефонували помічнику Підгрушного й доповіли, що їх «пасли менти» та отримали наказ негайно згортатися. Дуже образливо, тільки в цій ситуації злочинці виявилися розумнішими за поліціянтів.

Тепер Горностай увімкнув телефон і побачив купу пропущених дзвінків звідусіль та першим набрав Таріка. Мабуть, сьогодні був день народної творчості з матюків, бо таких вишуканих і дошкульних - Іван ще зроду не чув.

– ...Це для початку! Капітане, як ти міг? Ми топтали за ними стільки часу, а ти взяв і вмить пересрав роботу! Тепер вони зникнуть у невідомому напрямку. Розумієш, довбню? – не тримаючи в собі емоцій, волав з трубки Тарік.

– Брате, а перекинь мені їх морди, я повернуся й толерантно прослідкую. Клянуся тобі, – не став перепрошувати капітан, просто бажав виправити скоєне. Фото з’явилися без коментарів.

Лейтенант Кіпрач ствердно кивнув і Горностай майстерно розвернувся під світлофором та помчав на червоний, стрімко як міг. Він закляк між кущів двору та чекав би скільки завгодно. Але не пройшло й двадцяти хвилин, як мобільна група дилерів, з легкими шаньками в руках, попрямувала до сірого Форда.

– Які зібрані, наче військові. Я так швидко ні за що не зберусь, – сумно позаздрив Геннадій і хлопці тихо покотили між машин. Вони так лагідно й професійно переслідували злочинців, ніби все життя цим займались. Ясно, що тепер у них не було права на помилку. Це справа честі й сумління!

Ось Форд покрутився Лук’янівкою, наче перевіряв присутність «хвоста» й зупинився на Коперника, біля п’ятиповерхівки.

– Скільки ж у них таких точок у запасі? Піду до під’їзду, вирахую квартиру, – рішуче сказав Кіпрач.

– Може краще я? – смикнувся й без того знервований Іван.

– Сиди, заради Бога. Ти вже достатньо сьогодні налажав, а я піддався на твої емоції. Навіть не думай, мене вони не бачили, – взяв з заднього сидіння бейсболку лейтенант, перевдягнув навиворіт куртку й кульгаючи, попрямував до під'їзду.

Коли Горностай побачив напарника в ролі безхатченка, то навіть посміхнувся й похитав головою. Який акторський талант гине на службі у відділі! А лейтенант заглянув до сміттєвого бака, взяв коробку й точнісінько як безпритульний попрямував до парадної.

Повернувся Геннадій через хвилинку й сказав:

– Відкрили своїм ключем тридцять восьму, на другому поверсі. В гості я не просився, бо в дилери не підходжу. Поїхали до себе. Інакше звільнять к бісовій матері, а я не хочу.

Коли сержант побачив солодку парочку на вході до управління, він навіть встав.

– Ну, слава Богу! Бо Товчигречко мене вже задрав. Гуляєте ви, а отримують на горіхи всі потроху, – підказав служивий, що буде далі.

Хлопці до себе не заходили, вони заглянули в туалет, зробили про всяк випадок свої справи, вмилися, підправили зачіски й бравою ходою пішли на розгром.

– Що мені з вами робити? Ні, ну скажіть, не соромтеся! От що б ви робили на моєму місці? Спробу відсторонення ми вже проходили. У відпустку я тебе, капітане, не запхав. Залишається посадити до камери й подати на десерт вашу улюблену справу месниці та потримати без пончиків, днів зо два. Може тоді ви згадаєте про обов’язок розкривати злочини, а не шастати по бабах? Я тільки-но від генерала вислухав таку промову, що першачком себе відчував. Пояснювальні мені на стіл, тільки без подробиць! – відводив душу Товчигречко та ще не знав, що накоїли його кращі опери.

Напарникам навіть полегшало. Їх командир мав якийсь небесний дар, бо навіть лаючись, наповнював душі підлеглих цілющим бальзамом. Парочка зібралася піти, як на командирському столі забринів один з телефонів. Полковник традиційно махнув, аби ті зникли з очей та вони не встигли.

– Стояти! ...Що вони зробили? Де були? – вигукнув начальник управління.

– Засада!!! – посміхнувся Кіпрач і додав: – Зараз шкіру живцем здиратиме.

– Назад, герої! Мені наразі телефонував полковник Саєнко, з наркоконтролю. І знаєте, що сказав? Я так далеко ще не ходив і тому візьму вас з собою. Ні, мені зараз не сумно, але там куди він послав... А ще змалював картину, як посеред двору наповненого цивільними, ви мало не влаштували перестрілку з його бійцями. От за що мені таке горе? – знесилено зітхнув Товчигречко, а капітан Горностай не вмів програвати й тому зізнався:

– Але ж нічого не сталося, Денисе Карповичу. Та й потім ми з лейтенантом вже знаємо, куди ті гниди перемістилися. Зараз наберу Каріма і все передам.

– Яке благородство з вашого боку! У себе ні хріна не робите, чужу роботу спаскудили, ще й вихваляються дурноголові. А нагадайте мені старому, коли це мої опери стали підробляти топтунами в наркоконтролі? – батьківський сарказм командира ніколи не набридав.

– Дозвольте останнє слово, пане полковнику! Випадково вийшло. Відпустіть лейтенанта додому, а я заступлю на добу замість нього й спробую осягнути той висяк, – ця хитрість бувалого досягла бажаної цілі.

– З якого переляку? Ти ще вкладися тут разом з Кіпрачем спати, правий був Лужка щодо вас. Коротше, за графіком чергує лейтенант і крапка. Якщо Бог дасть і нових жмурів не прибуде, йди відпочивай. Я ж бачу, що ви обоє заглянули кістлявій в очі, а в неї там порожнеча й жах, – завжди пам’ятав про це колишній опер.

– Дякую, Денисе Карповичу. Тоді я додому? – підморгнув молодшому за званням Горностай та ясно було, що серед глухої ночі він шукатиме не «квітку папороті», а викрадену разом з мамою Таню Скидан. Щось цей хижак уже замислив.

Розділ 20.

Ніла Сахно прокинулася у своєму бунгало доволі рано. Спати серед цих потвор не дуже виходило, а ще вона завжди тримала під подушкою надійну зброю, улюблений ніж, яким вміла користуватися краще за багатьох чоловіків.

Спеціаліст з роботи під прикриттям, капітан Карімова, звикла входити в роль повноцінно й досконало так, аби ніхто не запідозрив в ній чужу. Від цього залежало її життя і звісно якісне виконання поставлених завдань. Тобто навіть якщо у флігелі й начіпляти прихованих камер, аби підглядати за Пумою, нічого нового окрім прекрасної зовнішності не побачили б.

Її природна поведінка й краса зводили з розуму всіх місцевих горил і навіть самого господаря. Та коли Підгрушний запрошував її до себе фінансовим аналітиком, у них була одна залізобетонна домовленість.

Пума прийняла пропозицію непомітно дурити державу й правоохоронні органи, на користь цього павука, але ніхто й ніколи не мав торкатися до неї. Навіть хтиві погляди чи слова були під забороною. Саме про факт залицяння і йшла напередодні мова між охоронцем та господарем.

Допоки її вимоги чітко виконувалися. Олігофрени захоплювалися тим, як гнучка кішка драйвує на мотоциклі, а ще вона не приховувала своїх бійцівських здібностей. Інколи Пума спускалася до тренувальної зали маєтку й там давала жару крутим охоронцям, у поєдинку на ножах. А що такого? Повинна ж дівчина захищати якось свою гідність. За це оточення Підгрушного її щиро поважало.

Ось Ніла привела себе до ладу, скрутила у вузол пухнасте волосся та вдягла зранку геть закритий діловий костюм. Сьогодні передбачалося попрацювати з паперами «бізнес-магната», в його кабінеті.

Ясно ж, як білий день, що свою надприбуткову діяльність Вілен Підгрушний не афішував, а на показ тримав кілька доволі безневинних підприємств. Подібна практика існує в цілому світі й не треба нічого вигадувати. Так, офіційно у володінні доброго пана була пекарня, кілька невеличких супермаркетів з тренувальними залами для молоді на другому поверсі, а ще він частенько допомагав дитсадкам... Ну, просто хоч зараз живцем на покуття вішай!

Як не дивно, але Вілен також уже не спав. Він посмакував першою затяжкою з кальяну, попив кави й був готовий до продовження підприємницької діяльності. Але насправді цей виродок втратив сон напередодні запланованої доставки. Ось і тягався просторами маєтку в костюмі, на який для понту накинув довгий турецький халат.

– Вітаю чарівну помічницю! – приязно вимовив Підгрушний.

– Доброго ранку, пане! – суворо відповіла Ніла й уточнила:

– Все, як учора запланували? Я піду попрацюю з паперами чи будуть інші накази?

– Ні-ні! Змін не буде. Йди працюй, Пумо, бо мені скоро податкова геть на шию сяде. Якісь нагадування надіслали? Чи то хтось інший був? Подивись, будь ласка, своїм розумним поглядом, – не відмовився від компліменту паскудник.

– Добре, вже пішла, – трішки схилила голову дівчина. А її фантастичний вигляд і легка покора збурили в поганцеві вранішній тестостерон. Підгрушний відчув себе катастрофічно збудженим і мало не кинувся на кішку, прямо серед пишної алеї.

Вілен знав, що не можна, але ж так хочеться й тому обережно доторкнувся на мить до її руки. Ніла висмикнула пальці й блискавки з очей дикого створіння додали злочинцю ще більшої жаги.

З яким задоволенням він схопив би її наразі до рук та відтрахав прямо посеред газону з квітами. Ну й що такого, що навколо охоронці? Він тут головний і може робити, що заманеться. Адже заборонений плід найсмачніший у світі. А він з такою зроду не був! Все якісь розбещені тварюки з борделів приходять й лише відпрацьовують гроші. Навіть ті шльондри, що мають власних чоловіків і статки, все одно не такі ласі й жадані...

– Пане, Ви наразі порушили нашу домовленість, – якимось загробним голосом тихо промовила Пума. – Я нагадую, що в контракті подібні виклики чітко обумовлені.

Вілен не дуже зрозумів всю фразу повністю, а тому гучно проковтнув слину й відповів:

– Та пам’ятаю я про домовленість, але ж ти неймовірна. Ніколи в житті не стрічав таких жінок. Я перепрошую й більше не буду докучати тобі своєю старістю, але скажи заради Бога: чому ти так ненавидиш чоловіків? У тебе є кохана жінка?

– Це справи не стосується. Я можу йти? – перетворилася на залізного робота Пума й тупому володарю наркомережі нічого не залишалося, як спасувати перед її характером. А ще на кону стояли величезні гроші й він почекає, доки розумна кішка закінчить роботу і вже потім награється суперлялькою, як захоче.

Тим часом Ніла поринула до своїх безвідмовних друзів й відтанула серед цифр. Далі відзвітувала паскуднику, перевдяглася в костюм байкерки, щоб прямувати до міста. Їй необхідно побувати в деяких установах особисто, аби підтвердити фінансову звітність.

А ще відважному капітану вкрай необхідно (також особисто) передати співробітнику зібрані за деякий час неспростовні докази протиправної діяльності Підгрушного. І вона, обганяючи вітер, помчала до столиці.

Коли Ніла вийшла з держадміністрації, то побачила горезвісну Хонду. З неї стирчали дві невдоволені пики її набридливого супроводу. Про цей недоречний факт вона вже говорила з роботодавцем, але той сказав, що хлопці їздять за нею виключно заради безпеки. Тільки що то за безпека, як їм і близько не зрівнятися зі стрімким польотом дівчини на мотоциклі?

Пума вдала, що їх не бачить і пішла через дорогу, де на розі вулиці стояла мобільна кав'ярня. Прикольна букашка на колесах була Нілі добре знайома. Молодий барист готував там чарівну каву і з'являвся поруч саме в той момент, коли поблизу ширяла гнучка байкерка.

Він привітно посміхнувся, а сам у глибині погляду занепокоєно питав у співробітниці: чи все з нею добре?

– Вітаю, шановна! Вам як завжди з кардамоном, без цукру? – почав готувати напій він, а Ніла тяжко зітхнула й повторила за ним:

– Як завжди... Дякую!

Вона ввічливо відповіла на посмішку й ніхто, навіть зовсім поруч не помітив би, що обидва талановиті гравці вже робили важливу справу. Замовниця напою потягнулася за серветкою та вправно залишила на дні коробки аж дві флешки, з такими необхідними для департаменту боротьби з наркоторгівлею матеріалами.

– Бувайте здорові й хорошого Вам дня, пані, – хвацько, наче все життя це робив, протер невеличку стійку своєї кав'ярні старший лейтенант, а далі спритні пальці підняли комірець куртки й перемістили до потаємної кишені дуже важливі й тяжко зібрані Нілою дані.

Як добре тут, на волі! І як же нестерпно хочеться піймати на собі блаженний погляд Коханого... Та Пума допила каву, кинула стаканчик до сміттєвого бака й осідлала свого сталевого коня. Вона поверталася до пекла, аби продовжити службу там, де це необхідно державі.

Розділ 21.

Для жінок родини Скидан наближалася ще одна жахлива ніч. Мама з Танею вже кілька днів сиділи зачинені в якомусь хліві. Тут було холодно й вогко, а вони не готувалися до заміської прогулянки. Коли їх схопили й поволокли кудись, обидві були вдягнені по домашньому, в светрики й штанці.

Добре, що в тому сараї лежала купа сіна та в кутку знайшлася стара рогожка. Бідолашні тремтіли й обіймали одна одну, щоб зігрітися та чекали, коли помруть. Адже тепер у Тані були час і можливість зізнатися мамі про пригоди в столиці. Жінки часто дивилися телесеріали й зрозуміли, що їх просто вб’ють. Неясно тільки: чому не зробили цього ще вдома? Мабуть, хотіли помучити? Родички не билися в двері, вони тихо плакали й змирилися з участю своїх пропащих душ.

Якось першого дня двері сараю прочинилися й на порозі постав величезний, зарослий волоссям чоловік, що нагадував єті. Він мовчки кинув у бік жінок пляшку води й залишив біля дверей порожнє брудне відро. А вночі, десь неподалік почулося моторошне виття собак чи вовків? Хоча везли їх не дуже довго та й звідки в області ті вовки? Всі звірі тепер двоногі. Таня з мамою припустили, що безхатько зібрав стадо бездомних тварин і підгодовував їх, хоча полонянкам їжі не пропонував.

Звідки нещасним знаття, що вони знаходяться на території заміської псарні Підгрушного? Це й було якраз те місце, де під опікою німого бурмила, у вольєрах на сьогодні перебувало біля десятка елітних бійцівських псів. Раніше тут навіть влаштовувалися бої, з тоталізатором. Але нелюд Вілен плюнув на собачі розваги через неймовірно прибутковий бізнес вищого рівня.

Ось і тепер група супроводу періодично доповідала йому про цінний вантаж, що прямував дорогами країни. Звичайна собі фура, дощенту набита напівзеленими еквадорськими бананами, взяла курс з південного порту до столиці.

Виникає питання: як і чому подібний багаж пройшов прикордонний та санітарний контроль? Можливо і в порту існують такі собі Тимощуки та Лужки? Можливо. Але на це дуже образливе звинувачення, в бік працелюбного Одеського порту, є проста відповідь. Пропустили, бо так було необхідно. Ще при розвантаженні, на фурі встановили маячки й банани їхали не лише в супроводі бандюків, а й дрона-спостерігача, котрим опікувалася парочка «закоханих». Вони пленталися в купі авто по Одеській трасі й виходить компанія у перевізника бананів була велика.

Сам Підгрушний напередодні не спав усю ніч. Він став смиканий та злющий і тому охоронці завбачливо никалися за кущами й намагалися не нариватися на його гнів. У творчій біографії негідника ще не було такої величезної відповідальності й він тамував переживання та виглядав, наче звір.

Недостатньо освічений, але стріляний вовкулака вирішив традиційно прийняти товар в районі закинутого заміського ангара. Хоча таким той здавався лише нагорі. А під ангаром, вже біля року функціонувала лабораторія, де фасували зілля для подальшої роздрібної торгівлі на вулицях і точках збуту. Інша частина отрути повинна піти далі, на Захід. Ось такі солідні плани виношував у собі бізнесмен Підгрушний.

Здоровий, мов бик, Вілен весь ранок провів надворі. Час від часу він кидався до басейну та плавав, розбризкуючи підігріту воду. А як вилазив «на сушу» то грів душу коньяком. Поганець вже приговорив з пів літра дорогущого напою, але був геть тверезий і знову шубовснув у воду.

Пума мовчки спостерігала за тим, що відбувається у дворі з віконця свого бунгало, поруч з яким стояло ще два гостьових будиночки. В одному з них жила кухарка господаря, а в іншому - старший охоронець. Але всі ці люди не збиралися біля басейну на пікніки. Вони, наче машини чітко виконували покладені на них обов’язки та отримували за це непогану платню.

Інформація, яку кур'єр-барист отримав від Пуми, вже була спільно опрацьована СБУ й наркоконтролем. Операція планувалася складна й багатопрофільна та в результаті нагадувала хірургічну. Тобто після прибуття фури на місце, одна група суміжників піде брати ангар з неспростовними доказами, а інша - накриє маєток та візьме Підгрушного і його поплічників. Звісно на очах у всіх на Пуму також планувалося одягти наручники.

Майор Карімов вже не міг дочекатися, коли вони з бійцями заскочать зненацька ту мерзоту, що фактично тримає в заручницях його кохану. Та й перекрити врешті не канал, а гігантську ріку в яку перетворився колишній струмок отрути, також руки чешуться аж до колін. І настільки серйозна партія наркоти не спливала вже багато років.

Підходив час обідати та в маєтку поки ніхто не їв. Всі ходили насуплені й чекали подальших наказів господаря, наче передчували щось недобре. Половина нижчого складу бойовиків Підгрушного взагалі були не в курсі подій. І челядь, на кшталт кухарок чи прибиральниць, працювала собі у звичайному ритмі.

На небі, вперше за два тижні дощів та холодів, виглянуло звабливе осіннє сонце. Воно гралося зайчиками у воді басейну та зігрівало своїми променями останні осінні квіти на галявині.

Раптом на пункті спостереження черговий зафіксував стрибок енергії в мережі й на моніторі замість відеонагляду засніжило. Він осліп та більше не бачив маєток з різних боків. Охоронець ще встиг натиснути на кнопку рації, але доповідати було вже нікому. Він намагався говорити зі старшим, а той лежав обличчям у траві й один з чарівних хлопців, у повному бойовому спорядженні, фіксував його руки кайданками.

Всі подальші дії спецпризначенців були схожі на злагоджену пісню, що ллється зі словами: «Не рухатися! Лежати! Працює СБУ»... Ну й так далі, за приспівом. Це підказувало лише про одне: фуру біля ангара вже зустріли й тепер залишалося лише зібрати в купу павуків на цій поляні.

Пума спротиву не чинила й покірно стояла з іншими цивільними працівниками маєтку, склавши руки за головою. А поруч з нею красувався майор Карімов і вже не дав би доторкнутися до рідної людини жодній живій душі. Вони намагалися не перетинатися змученими розлукою поглядами та якось не виходило. Хоча ні затриманим, ні тим більше правоохоронцям наразі до їх закоханих очей не було жодного діла.

Це тому, що тварюка Підгрушний встиг замкнутися у своєму кабінеті та з рації гарчав наступне:

– Дайте мені коридор і авто, щоб спокійно виїхати звідси, інакше заручники помруть страшною смертю...

– Про що це він? – переглянулися між собою спецпризначенці та почули:

– Або дозволите мені піти, або заручниць живцем зжеруть. Мої собачки дуууже голодні. Кажу, підганяйте найшвидше авто й не заважайте мені зникнути! Останнє попередження...

Коли Ніла почула ці вимоги свого недавнього роботодавця її наче громом вдарило. Нещодавно вона підслухала телефонну розмову нелюда. Тільки тоді не зрозуміла туманних вказівок і взагалі її увага була сконцентрована на прибутті вантажу. Але про наявність псарні капітан Карімова знала з пліток охоронців та не дуже переймалася закинутою фазендою гада.

Сміливиця порушила всі писані й неписані закони роботи під прикриттям, вихопила зброю у свого чоловіка й кинулася до мотоцикла. Кілька незнайомих з родиною Карімових співробітників спробували перешкодити їй. Але Тарік знаками пояснив, що все під контролем і без дозволу керівника операції вже рвонув за кермо одного з автомобілів. Ворота після захоплення були навстіж відчинені й Карімов тиснув на газ як тільки міг, щоб не випустити з поля зору свою божевільну дружину.

Ніла Сахно колись була веселою й доброю дівчинкою. Але настали часи, коли капітан Карімова люто зненавиділа тих, хто намагається заподіяти шкоду беззахисним і невинним, особливо жінкам. Ось тому, вона спалилася на очах у всіх і наразі її думки линули туди, де вона потрібніша.

Працівникам спецслужб також не треба було довго пояснювати й перемовник почав тягнути час. Він говорив з Підгрушним рівним голосом про авто, яке тому необхідне. Далі зайшла розмова про безперешкодний виліт за кордон, а тим часом Ніла вже зупинилася за кривими воротами псарні.

Вона бачила, як кілька схудлих доберманів та бультер'єр вирвалися з-за сітки й почувши команду господаря, стрімко рвонули в бік сарайчика. Виходить, щось у маєтку пішло не так і мерзотник таки дав команду на знищення невільниць.

Не роздумуючи, Ніла вчепилася в зброю обома руками й влучно гатила по рухомих цілях. Тварини вищали та мов підкошені падали в передсмертних муках, катаючись по землі.

В цей момент їх наглядач і опікун виповз з сараю й націлився на дівчину з рушниці. Тільки не встиг пальнути, бо Ніла почула з-за спини свист куль і побачила, як незграбне тіло засмикалося під ударами смертоносного металу й звалилося на землю, мов важкий сніп. Ще кілька тварин розгублено кинулися навтьоки, але їх спіткала участь попередників.

– Та скільки ж вас ще є? – прошепотіла дівчина й відчула поруч тепле плече Таріка.

– Привіт, люба! Розважаєшся? – перше, що сказав майор дружині й лагідно додав: – Наступного разу запроси мене, сама не їдь...

А тим часом з відчиненого для розправи з заручницями сараю чулися стогони й плач. Подружжя Карімових безжально добили поранених собак. Майор перевірив сонну артерію Герасима, що стікав кров’ю та був мертвим. А потім визволителі зайшли до хліва й побачили переляканих до смерті Таню з мамою.

Жінки, що не їли кілька днів і кожної миті чекали на мученицьку смерть виглядали дуже погано. Вони були схожі на тіні й боялися чи не могли встати на ноги. Та коли побачили струнку жінку й міцного чоловіка, у військових обладунках зі зброєю в руках, не знали що й подумати? Вони зліпилися в останніх обіймах і розгублено дивилися на нову загрозу.

Тарік уже викликав швидку, а Ніла простягнула до жінок руку й попрохала:

– Не бійтеся, будь ласка! Ваші муки позаду. Боже милий, які ж ви змучені. Таріку, підгони ближче автомобіль, вони йти не можуть.

Майор навіть посміхнувся, адже почув свого найдорожчого командира. Ту, котру не бачив понад тиждень й кожної миті знав, що може не побачити вже ніколи. Та зараз вона стояла поруч і їм більше не страшні ніякі перешкоди. Його прекрасна жінка-воїн, що вміє бути неймовірно ніжною, а може ось так кинутися стрімголов у невідомість, заради порятунку слабких.

Та, що колись була викрадена й майже закатована, а він прийшов і врятував її. І відтоді вони нерозлучні. А головне капітан департаменту боротьби з наркозлочинністю Ніла Карімова не тримає зла на цілий світ і з честю виконує свій службовий і людський обв'язок там, де вона потрібна.

Ось всі почули сирену швидкої й до двору заїхали відразу два авто: медичної служби й СБУ. Спецпризначенці вийшли з машини, глянули навколо й старший лукаво посміхнувся:

– Впоралися без нас, нестримні? Ну й сімейка... То хто з вас сьогодні був кращий?

– Вона! Завжди й скрізь, – тепер міцно притис до себе за плече дружину Тарік і попросив медиків: – Будь ласка, обережніше з ними. Жінки пережили неймовірні страхіття. А ще у них точно гіпотермія й зневоднення. Хоча це вже вам вирішувати. Ми ще потрібні?

– У вас свій керівник, але як на мене, до ранку ви точно вільні! Авто ми заребемо, – багатозначно підморгнув спецпризначенець. Чоловіки потисли одне одному руки у фірмових рукавицях та розійшлися, задоволені підсумком подій.

Розділ 22.

Поруч зі своїм найдорожчим бойова Пума раптом стала тиха й покірна. Звісно це завдання вимагало від неї чималих зусиль і дівчина більше стомилася морально, ніж фізично. Стільки переживань, щодо фіналу операції, стрімкий вояж на заміську псарню, вбивство хоч і заборонених та кровожерливих, але ж по суті невинних тварин... Все це додавало їй туги й нагадувало про жахливі події минулих років.

Наразі вони з Таріком мчали в бік дому на мотоциклі й Ніла вручила кермо своєму Коханому, а сама міцно притискалася до його спини та блаженно вдихала п’янкий аромат рідного тіла. Як же вона скучила за ним!

Майор гнав трасою, вправно оминаючи громіздкі авто й задоволено посміхався. Йому не потрібні були слова, Тарік утаємничено чекав, коли вони зрештою опиняться наодинці: без злочинців, собак і навіть без братів по зброї. Просто Вона і Він та їхнє непереможне земне Кохання.

Ось пара залишила байк в орендованому гаражі й піднялася на свій поверх. Дивно, що після всіх карколомних подій вони й досі мовчали. Хоча це для необізнаних, а насправді говорили в душі й чули кожне щире слово.

Тарік відімкнув квартиру й Ніла сильніше відчула, як ниє стомлене тіло. Вона закинула голову, прикрила очі та глибоко вдихнула повітря рідних стін.

– Дім, милий дім... Всі ночі там я марила про тебе й трохи сумнівалася, що зустрінемося ще колись, – відверто зізналася супержінка.

– Що дійсно все було аж так критично? – дуже обережно огорнув собою її тіло Тарік.

Він добре знав: що таке психологічне виснаження, під час виконання завдань серед чужих та небезпеки й тому продовжив:

– Ніхто на світі, крім тебе, не знає як сильно я хотів почути голос моєї хмаринки серед цих стін. А вони мовчали. Молитися так і не навчився та просив у Бога ось про цю мить.

– Коханий мій! Це Ніла - хмаринка. А я скоріше перевертень чи відьма, що грала для себе й для всіх навколо ту дику кішку. Хто взагалі додумався назвати мене Пумою? Та хіба з керівництвом посперечаєшся, – важко зітхнула вона й додала: – Завтра, відразу як доповім, поїду в санаторій та попрохаю зробити мене нормальною. А волосся ще сьогодні хочу перефарбувати у свій колір.

– Навіщо? Ти така яскрава й красива. Мені подобається все, що на тобі й у тобі... Візьми мене з собою хоча б туди, бо за ці дні ти стала геть незалежною, – пожалівся Тарік і натякав про спільний душ.

– От хитрун! Ну, пішли. Разом змиємо з себе всі попередні й сьогоднішні жахи, – з півслова розуміла його дружина.

– Дякую, моє яскраве сонечко! – знову пожартував чоловік, щодо кольору її волосся та побачив в очах красуні дозвіл зірвати з них одяг. Він зробив це з великим задоволенням, а потім натхненно підхопив і поніс, капітана вже без прикриття, наповнюватися позитивними емоціями.

Змучений розлукою й переживаннями, гарячий східний чоловік, увімкнув воду й під лагідними потоками міцно притис до себе шовкове тіло коханої жінки та обпалив її вуста довгоочікуваним цілунком.

Ось тепер вони почувалися цілими й неушкодженими! Задихаючись, поїдали вуста одне одного, терлися тілами, а теплі струмки допомагали збуджуватися все більше. Ніла потягнулася за гелем і облила їх обох ароматною слизькою рідиною. Від цього розтривожені тіла відчули ще яскравіше задоволення.

Тут і з Ним, Пума вже не відмовлялася від хтивого погляду й сама перетворилася на мокру вогняну тваринку. Вона поривчасто зітхала й пестила міцні груди Таріка, а він стогнав від насолоди й відверто рухав розпаленим органом по її животу.

– Зажди... Я ще не готова, – широко роззявила ротика й покликала до себе його вправний язик. Коханець неймовірно зрадів та пристрасно висмоктував вуста своєї жінки, наче стиглий смачний плід.

Далі він перейшов до ще звабливішого заохочення й вони стали одним цілим десь у підсвідомості. Парочка обмінювалася такими вишуканими трюками, яким позаздрила б не лише Камасутра.

– Ой! Здається моя хмаринка вже дощить... – побачив Тарік, як Ніла затремтіла й змокла від першого чуттєвого оргазму. Це була нагорода за його талановиту прелюдію й чоловік хвилинку помилувався її станом, а потім взяв великий рушник, протер збуджені тіла й поніс кохану до ліжка, де сподівався вивільнити потік своїх роздратованих гормонів.

Його гарячий темперамент кликав невідкладно зануритися в солодке лоно. Тарік гучно застогнав і проник так глибоко, як тільки зміг та рухався майже жорстоко. А Ніла звивалася під ним і божеволіла від чарівної нірвани.

Блискавки з очей коханців обмінювалися якимись зрозумілими тільки їм думками й цей прекрасний двобій тривав ще доволі довго. У Ніли більше не було втоми. Наповнена його вогнем, вона вибухала знову й знову та пронизливо кричала, а її окрилений мустанг не спиняв галопу і впевнено прямував до обопільної знемоги.

– Не стримуйся, молю... Твій бурхливий екстрим мене до нестями заводить, – палахкотіла його жінка. Тепер вона забралася ніжками йому на плечі й розгойдувалася, мов одержима.

– О, Господи! Яка ж ти неповторна, в усьому й скрізь... Мені зриває дах! Усе, більше не можу... – голосно заволав Тарік і виплеснув до її піхви фонтан гарячих живих створінь.

– Коханий мій... – ніжно застогнала жінка та впізнавала розпеченою вагіною струмки його маленьких чаклунів.

...Тепер вони по справжньому зморились. Лежали тихо, гралися пальцями й відчували  повну невагомість.

– Чому все так несправедливо, любий? Наше світле кохання ніколи не матиме продовження, – скинула слізку дружина.

– Ти знову за своє? Чому ж не матиме? Ось пересаджаємо ще трішки бандосів, а потім підемо й візьмемо собі маленьких крихіток, скільки захочемо, – спокійно відповів Тарік.

– Я знаю і не проти подарувати діткам нормальне життя, де їх любитимуть батьки. Та я впевнена, що могла б народити тобі цілу сімейку своїх. Якби... Скажи, а як ти тоді зрозумів, що я ще дихаю? – чомусь у таку блаженну мить повернулася до страшних подій з минулого Ніла.

– Тому, що ти мій земний світлий промінчик. І коли у пітьмі ми ганяли ту зграю обдовбаних, я наче почув твій клич. Пішов у бік звалища, а коли відхилив скривавлену ковдру, від гніву мало не втратив свідомості. Чесно, ти була мало схожа на живу та я мчав до клініки, як міг і вони сказали, що спробують...

– Скільки разів я хотіла сходити до нашого психолога, щоб стер з моєї пам'яті хоча б ті останні дні, перед смертю Ніли Сахно. Але мені соромно, що він побачить такі спогади. От сьогодні я без вагань стріляла у тварин, що мені особисто нічого не зробили.

– Ти діяла правильно. Вони вільно могли зжерти невинних жінок. Так, самі по собі тварини довірливі й дурні, але нелюди навчають їх страшного. Знаєш, я геть не шкодую, що випустив сьогодні пів обойми в того двоногого звіра. Відпишусь і забуду назавжди, – не припиняв жахливу розмову Тарік. Знав, що краще нехай говорить. Може так колись вона очиститься від скверни, що дісталася їй в неволі?

– Я була такою наївною в школі, хоч і дорослою. В дитинстві багато хворіла й мама віддала мене навчатися дещо пізніше. Всі дівчата вже гортали сторінки еротики, а я чомусь стидалася. І той хлопчик, що ходив за мною, він був тихий і сором’язливий... А потім холодний звір робив зі мною страшні речі й пускав по колу своїх друзів. І ніхто з них не псував задоволення контрацептивами. Я нічого не розуміла й вагітніла кожного місяця, невідомо від кого. Інквізиторка систематично заливала в моє тіло хімічну гидоту та сумління її не гризло. А коли я намагалася чинити спротив, вона підвішувала мене й нещадно била батогом. Добре, що сучасна косметична медицина стерла хоча б ті болючі спогади пекельного існування з моєї спини та повернула жіночність. Рідний мій, прости! Здається мене знову понесло...

– Нічого, говори! Ти випускаєш свій гнів назовні, коли необхідно, – тихенько пестив її плечі Тарік і намагався виглядати спокійним. Хоч насправді кожна така розмова коштувала йому сивини та зводила з розуму. А ще він був повністю згоден з тим, що зробила Ніла зі своїми катами.

– А чому ти так довго чекала на відплату? – не витримав він.

– Тому, що у нас роботи завжди багато. А ще тому, що з цього завдання я могла не повернутись. Ось і вирішила не відкладати. Я й так випустила з поля зору гарпію Хоми та вона сама допомогла мені, – вже хижо горіли прекрасні очі Пуми.

Вона запитувала нещодавно: чому керівництво дало їй такий недоречний нік, на поточну справу? Можливо тому, що ті люди доволі мудрі й розгледіли в ній дику кішку.

– А чому ти спотворила вражій бабі саме руки й очі? Я не хотів підіймати цю тему та якщо вже заговорили, – поцікавився чоловік «квітки папороті».

– Очі тому, що вона страшенно полюбляла знімати групове знущання з дівчат на відео. А руки? Навіщо воно тобі? Добре, скажу один раз. Це вона порізала все в мені своїм улюбленим ножичком. В той останній день приїхала ціла зграя п'яних збоченців. Вони привезли з собою нових дівчат і якусь тварину. Катюга нахвалялася, що будуть перевіряти «товар на міцність». Я замкнулася в кімнаті та вона вибила двері й ударила мене фігуркою амура по голові, а потім порізала мов ганчірку... Такою ти знайшов мене.

– І навіщо Господь приводить у світ подібну нечисть? – застогнав досвідчений опер, що за роки боротьби з наркоторгівлею бачив багато чого страшного, але ця розповідь коханої жінки робила Таріка некерованим.

– Все, я більше не можу! Принеси мені, будь ласка, снодійного... Скільки разів клялася собі, що більше ніколи не згадуватиму подробиць. Треба знайти клініку, яка зітре мої спогади, навіть якщо стану геть безмозкою, – змучено промовила нещасна.

– Але ж вони зітруть і мене. Як рятував, як покохав, а я не хочу. Ти в мене сильна і можеш керувати емоціями. Нехай залишаються, щоб нещадніше боролася з поганню. Зараз принесу, моя рідненька, і ти поспиш. Я поруч і більше нікому не дозволю скривдити тебе, – поцілував дружину в маківку Тарік та почув у відповідь:

– Знаю, милий. Я спробую приборкати свій темний бік та не ворушити пекло. І до психолога йти боюся, бо як витягне з мене злочин, то замість кохати тебе я сидітиму в тюрмі. А я також цього не хочу!

Ось така відверта нічна розмова відбулася між подружжям Карімових, після успішного завершення операції з припинення діяльності чергового місцевого наркокартелю.

Розділ 23.

Лейтенант Кіпрач підклав під голову на столі невеличку подушку й разом з нею ніс добове чергування. Звісно це не сон, але слідчі звикли. Краще сяка-така ніч в управлінні, ніж виїзд на нове вбивство. Скоро ранок, але поки сигналів про чергову кров не надходило. Та ось перед носом зателенькав його телефон і Геннадій розліпив стомлені очі.

– Що, все-таки не витримали до сходу сонця упирі? – невдоволено промовив лейтенант і почув від сержанта з пропускника:

– Гірше. Нашого Горностая підрізали...

– Як? Вікторе, ти головою об стінку вдарився? Він же звечора додому поїхав! – зірвався на ноги Геннадій. Почути таке про напарника - це наче самому під ніж потрапити.

Лейтенант машинально чіпляв однією рукою на плечі портупею, а іншою тримав телефон. Від цього повідомлення вся відповідальність випала з його мозку й там пульсували лише думки про побратима.

– Кіпрач, ти від Горностая нахапався зверхності, аж свистить! Звідки я знаю: як? Зателефонували з лікарні швидкої допомоги й повідомили про поранення офіцера поліції. Ти чергуєш по управлінню, сам вирішую що і як, – нагадав сержант, що невідкладно помчати на допомогу другові у Геннадія не вийде.

– От холєра! Скинь мені їх контакт. Я хоч дізнаюся подробиці... Будь ласка! Так тобі краще? – їдко закінчив фразу лейтенант та вже побачив на екрані номер і блискавично натиснув виклик.

– Департамент карного розшуку, лейтенант Кіпрач. Мій напарник у Вас? Капітан Іван Горностай, з убивчого відділу... Прошу, будь ласка! – чемно й дещо розгублено представився дівчині Геннадій.

Хвилина затримки голосу в трубці здавалася вічністю та ось вона відповіла:

– Так, сьогодні о другій ночі нам привезли пацієнта, з ножовим пораненням. Він прооперований і житиме. Зараз... Бачу, це дійсно капітан поліції Го-орностай.

– Коли до нього можна буде потрапити? – після цих слів став настирливішим лейтенант.

– Я не знаю подробиць. Це Вам тільки лікар скаже...

– То дайте мені того лікаря! Я повинен знати все про стан свого напарника, – зірвався Геннадій, а в голові кипіла думка, що медсестра не вміє читати. Ось через таких і смертність у нас висока, але почув:

– Шановний, наразі лікар відпочиває після добового чергування. Тому тримайте себе в руках і зателефонуйте пізніше.

Вона кинула слухавку, а Геннадій зціпив зуби та вголос сказав:

– Ще один був на добовому чергуванні. Куди ж ти вляпався, нестримний? Краще б я по тихому злиняв, а Вано тут просидів до ранку. Та хіба ж полковнику заперечиш?

А Іван Горностай дійсно спав медичним сном, у палаті інтенсивної терапії, після хірургічного втручання.

З часу як вони побували на килимі у Товчигречка та отримали наказ: один -чергувати, а інший - їхати додому, дещо сталося. Капітану Горностаю природа дала не лише розум і натхнення боротися зі злочинністю, а ще й непереборну впертість. Тому Іван не знайшов нічого ліпшого, як самотужки і без зброї, попхатися в нетрі «колоти» нариків.

Він проїхав уже кілька точок та назбирав свідчень більше ніж треба, але нічого про викрадення Тані Скидан там не чули. Ось він випадково натрапив на дуже зарозумілого дилера й дав нахабі по зубах, а сам відвернувся й залишався цілий. Та в запалі боротьби не зчувся, як інший тихо підійшов позаду й тицьнув опера ножиком...

Наркоділки не схожі на супергероїв і після поранення копа вони розбіглися хто куди, а Іван схопився за бік, зробив ще кілька кроків та впав на бруківку, стікаючи кров’ю.

Це звісно не вибух на полі бою, але поранення в селезінку дуже підступне. Якщо не спинити кров найближчим часом, настане смерть. Добре, що нагодився якийсь нічний перехожий. Він побачив людину в червоній калюжі, але не втік і викликав швидку допомогу. Так Горностай залишився живий.

А в іншій міській лікарні медики приводили до тями двох постраждалих, котрих невідомі викрали з дому й тримали за містом у холодному сараї та ще й намагалися згодувати голодним собакам. Це були саме ті жінки, через яких отримав поранення невгамовний капітан.

Та добре, що в цьому світі є справжні герої, які не хизуються своєю сміливістю й знаннями, а досконало виконують ту роботу, без якої мегаполіс був би схожий на старий дикий Захід. Адже серед купи яскравої реклами, фешенебельних ресторанів і нічних клубів завжди знайдеться слизький суб’єкт, що побажає заробляти на слабкодухих або невинних дівчатах...

– Мамочко, як ти почуваєшся? – присіла на стільчик біля постелі неньки Таня. Голос у неї був хрипкий, бо дівчина схопила в тому хліві гостру ангіну. Температуру лікарі збивали, а от мамі було точно зле.

Вона так сильно переживала за доньку, що надломлене щоденними шкільними справами серце завуча, перенесло мікроінфаркт. Медики поки прогнозів не давали, а просто лікували як зазвичай і жінка постійно перебувала під крапельницею.

– Нічого, доню. Головне, що живі, а там побачимо, – спробувала посміхнутися мати та досі не розуміла: чому вони потрапили до такої халепи через звичайну поїздку дочки до Києва? Як же там люди живуть постійно? Та це запитання риторичне й відповіді не потребує.

Наприклад, саморобний наркобарон Вілен Підгрушний, після вибитих до його кабінету дверей та проведеного ритуалу «мордою в килим», наразі поселився в окремій камері Лук'янівського СІЗО й мирно спав на тюремній подушці, пригадуючи молоді роки.

Натомість його челядь вже написала стільки зізнань, що століття не вистачить аби відсидіти за скоєні гріхи. Хіба що станеться диво і його дорогущий адвокат скоротить неприємне перебування за ґратами розпещеного панівним життям губителя молодого покоління.

А в управлінні карного розшуку для лейтенанта Кіпрача розкручувався один з найскрутніших у житті день. О сьомій годині Генка не витримав і зателефонував командиру.

За довгі роки служби й чесного підйому по кар'єрних сходинках полковник Товчигречко майже звик слухати зранку повідомлення про нові жертви. Хоча змиритися з цим неможливо. Та з часу як йому доповіли про спотворений труп Матвія Хоменка, а далі ще й дружини Хоми, спав Денис Карпович дуже погано. І коли почув доповідь про інцидент з Горностаєм, зірвався на ноги так швидко, що налякав дружину.

– Що? Терміновий виїзд? Зараз встаю... – зойкнула геть не здивована жінка.

– Не треба, спи. А я поїхав. Мого кращого опера поранено і це вже ні в які ворота, люба, – взяв халат з крісла Товчигречко й жваво попрямував приймати душ.

В управлінні він зібрав у себе всіх оперів відразу й сумно повідомив:

– Панове офіцери! Сьогоднішній ранок добрим не назвеш. Поки не знаю подробиць, але вночі наш колега, капітан Іван Горностай, був поранений і наразі бореться за життя в лікарні швидкої допомоги. Я не можу наказувати вам відкласти всі справи, адже в нас є такі, що висять на контролі в міністерстві. Але знайти й затримати по гарячих слідах зловмисника, що зазіхнув на життя співробітника - справа нашої честі. Доручаю це групі капітана Завгороднього та будь-яка допомога інших колег буде дуже доречна. Всі моменти доповідати мені невідкладно. Наразі вільні, працюйте!

Денис Карпович легенько стукнув руками по столу та здавався зібраним і спокійним. Він також вмів керувати своїми емоціями, а напівсонний Кіпрач підвівся з-за столу й відзвітував:

– Пане полковнику, я в лікарню. Все що дізнаюся, відразу доповім.

– Добре. Але візьми таксі, бо мені тільки автопригоди не вистачало. Ти що геть не спав уночі? – бачив своїх наскрізь Товчигречко.

– Я й так без авто, Денисе Карповичу. Треба ще тачку Горностая розшукати. Може там будуть якісь підказки, але наразі неважливо. Головне, щоб наш хижак очуняв. Можу йти? – вже прокинувся й був готовий діяти Геннадій.

Розділ 24.

– На Братиславську, до лікарні швидкої допомоги, будь ласка. От халепа... Аж куди пертися! І чого тебе, Ваню, так далеко занесло? – все відразу випалив лейтенант, коли всівся в салон до перевізника.

– Звідки Ви знаєте, що я Іван? Телепат чи що? – знервовано сіпнувся чоловік за кермом.

Після цієї репліки Генка зрозумів, що його концентрація на проблемі та розмови вголос видаються оточуючим дивними й пояснив:

– Даруйте, це я не про Вас! Не люблю наші мости. Переміщення на лівий берег завжди довготривале й нудне. А Іван? Це мій хороший товариш, що сильно захворів. Ось їду побачитися й підтримати.

– Ясно! Та не переймайтеся так. Наразі всі пруться до міста, а на зворотний шлях черга буде пізніше, – мабуть, давно працював перевізником дядько, бо розклад транспортних потоків знав у всі боки.

Біля воріт Геннадій тяжко зітхнув та зневажливо глянув на високі корпуси лікарні. Він ненавидів їх всією своєю сиротинською душею. Взагалі-то сам лейтенант до медичних закладів звертався не часто. Хіба ще в школі, коли видаляли апендикс чи кілька разів, як проходив медкомісію.

Але будь-які сірі медичні стіни відразу нагадували йому ті страшні дні, коли втратив батьків. Йшли роки, а в пам’яті покроково й безжально трималися моменти: як ходив на упізнання, збирав довідки та поховав і оте невимовне почуття самотності, що здавалося прийшло назавжди.

А потім у його житті з’явився Іван і все відразу змінилося. Капітан Горностай не страждав дідівщиною. Він ніколи не кошмарив молодого стажиста приниженням чи недовірою. І не дивлячись на значну різницю у підготовці та практиці, вони стали гарною командою.

Звісно капітан часто жартував і підколював недосвідченого напарника, але у нього це виходило легко й доброзичливо. А ще він завзято прикривав ляпи молодого опера. Так і прямували вони життям, аж доки нещодавно між них не встряла та дівчина. Ні, Генка поважав почуття інших, але навіщо Івану знадобилося йти вночі одному, без прикриття, невідомо куди? Цього він Горностаю не подарує!

– Вітаю! Скажіть, будь ласка, як мені дізнатися про одного вашого пацієнта? – ввічливо запитав Кіпрач у повненької дами середніх років, що сиділа за стійкою.

– Прізвище, ім'я... – байдуже вимовила жінка.

– Горностай Іван. Поліцейський, з ножовим пораненням. Доставили сьогодні вночі, – намагався допомогти швидше зорієнтуватися цій пані лейтенант та почув у відповідь:

– Тр-р-р-р! Завівся. Не спіши, – дама почала шукати пальцями знайомі літери на клавіатурі, а потім глянула на монітор: – Є такий! І що Ви хочете про нього почути?

– Я не почути, а побачити його хотів. З лікарем поговорити, – знову чемно пояснив Геннадій.

– А лікарю по Вашому більше нічого робити, окрім як розмовляти? Ви хоч знаєте наповнення наших відділень? Це просто прірва якась, а не місто. Всі спішать покалічитися й потрапити до нас...

Більше незадоволена своїм медичним життям жінка нічого не встигла сказати. Лейтенант зробив спритний рух і продемонстрував посвідчення працівника карного розшуку, а потім доволі сухо додав:

– Я перепрошую, що непокою таку заклопотану пані та в мене також обмаль часу. Знаєте, всі хто не потрапив до вас, поспішають на стіл до нашого патолога. Тому, якщо не важко, приділіть мені хвилинку й покажіть шлях до кабінету лікаря, а краще - до завідувача відділення.

Такий підхід до справи завжди працював безвідмовно. Жінка мовчки підвелась і показала на двері:

– Що ж Ви відразу не сказали: в чому справа? Ходіть, он там ординаторська, а кабінет завідувача - вище поверхом.

– Дякую, гарного дня! – не мав жодного бажання посміхатися їй лейтенант і постукав у вказані двері.

Всередині він побачив чотирьох чоловіків, у традиційному вбранні коновалів. Парочка в масках на підборідді, один курив у відкрите вікно, а сивий дядько щось писав за столом.

– Даруйте, з ким я можу поговорити про пораненого опера, що привезли вночі? Це необхідно для розслідування, – знову суворо вимовив Кіпрач та й веселитися не було чого. Ці пани завжди видаються безсердечними.

Той, що писав, мовчки встав і пішов на вихід.

– Доброго дня. Я лікар капітана Горностая. Що Ви хочете знати?

– Все. Як його самопочуття? Що з ним буде далі? І які у Вас припущення, щодо рани? Це для початку, – відразу прийняв домінантну позицію у розмові лейтенант.

А дядько посміхнувся й просто сказав:

– Це Ваш вірний товариш? Вгадав? Та не хвилюйтеся так. З капітаном все буде добре. Доставили вчасно, крові втратив чимало, але ми вже поповнили до норми. Він тренований і витривалий. До речі, яка у Вас група?

– Універсальна. Я з радістю здам. Тільки якщо можна, дуже хочеться його побачити, – змінив риторику розмови до того суворий поліціянт.

– Та Бога ради! Лишень попрошу Вас: без розпиття спиртного. З ліками то отрута. А припущення, щодо рани? Знайдете ніж і буде чим зайнятися, а я лише зашивав. Моя справа - повернути капітана у стрій та думаю, що це не за горами. Ось проходьте, сюди, – якось піднесено говорив професіонал і Геннадію попустило.

У палаті Іван лежав з іншим напарником. Другий чоловік був старший і поруч з його ліжком стояли милиці. Горностай побачив бліде, перекошене від хвилювання обличчя лейтенанта й радісно заговорив:

– Отче! Не треба мене відспівувати, ще рано. Я б хотів покаятися спочатку... Генко, дурнику, привіт!!!

Наразі Кіпрачу захотілося його щиро обійняти, а ще вдарити за подібний жарт. Але Горностай був лежачий та отой нахабний погляд був незмінно чарівний і Генка просто вчепився йому в руку:

– Як ти міг, Вано, попхатися кудись без мене? Невже не можна було почекати, доки звільнюсь? І що ти довів цим вчинком? Що тобі жити набридло?

– Мамусю, зупинись! Не треба ставити в куток! Я виправлюсь... – очі Горностая підказували, що рана ще болить і в нього залишається підвищена температура, але всім єством цей невиправний оптиміст доводив, що дуже радий бачити свого друга.

– Все, здаюся! Я навіть забув, що хотів сказати. Просто розповідай: коли плануєш звідси злиняти, бо мені без тебе кранти. Там в управлінні всі на вухах стоять і кривдника твого шукають. Товчигречко по твоїй справі Завгороднього старшим призначив, а мене відрядив новини дізнатись.

– Ну, Завгородній звісно сила! Зараз наплодить паперів, розробить детальний план. Я до того часу вже бігати збираюсь. Генко, водички подай, будь ласка... – попрохав Горностай.

– Господи, от я дурбило! Так злякався, що забув про вітаміни. Що тобі принести? Я миттю: одна нога тут і друга також! – натхненно зітхав лейтенант.

– Та нічого мені не треба. Баланду тітонька розвозить. Їсти її неможливо, але нам болящим це необхідно. Так кажуть лікарі. Пива улюбленого страшенно хочу і за «Тайм-аутом» засумував, – щиро зізнався Горностай та допомагав напарникові повеселішати.

– Добре, шалений. Про пригоду не питаю, потім розкажеш. Зараз принесу тобі хоча б Боржому й гранатового соку. Внизу, в аптеці бачив.  А поки я повернуся - вставай... Та жартую я, ненормальний! Бо ще й справді підведешся. Якщо чесно, я вночі дуже злякався, коли черговий про тебе сказав, – шалів Геннадій та між рядків казав, як щиро любить напарника. Після цих слів очі Горностая засяяли ще радіснішими іскрами. Виходить міністерський мав рацію: вони рідніші за кревних!

Коли Кіпрач повернувся з гостинцями, Іван вже тримав у руках свій телефон.

– Генчику, будь другом, пошукай у когось зарядку. Хочу бути на зв'язку. Дивні якісь пішли бариги, злиняли й нічого не взяли? Навіть ксиву в кишені залишили.

– Вано, ти помолись про того дядька, що вночі лазив вулицею й швидку викликав. А документи й телефон опера, то ж наче бомба в руках. Якщо не мати на них особливих планів, краще й не брати. Добре, піду шукати пристрій, а ти попий. Вночі гарна ж медсестричка судно підносить? – геть розгулявся в компанії вірного друга Геннадій.

– Не викабелюйся, малий, бо наразі точно отримаєш. Нащо мені медсестричка? Он двері поруч і я туди вже ходив. А взагалі я тебе страшенно радий бачити! – щиро посміхнувся капітан і життя лейтенанта знову стало яскравим.

Розділ 25.

Ще кілька днів нудного лікування пройшли для стрімкого Горностая під гаслом каторги. Ні, він дисципліновано приймав ліки, не рахував дірок від уколів, навіть принизливе очищення організму сприймав терпимо.

Генка Кіпрач привіз йому зарядку для телефона й тепер вони по пів ночі тихо спілкувалися в чаті. Горностай потроху читав фантастику та чекав від лікарів звістки, коли його випустять на волю. Але здійснення цієї мрії поки відкладалося.

Чи лаяв він себе в думках за скоєну дурницю? Мабуть, так! Тільки складний синтез його нервової системи зміні не підлягав і настирливий Горностай вважав проведену в нетрях акцію правильною.

Лише сьогодні Іван побачив на екрані вхідний від майора Карімова. Після всього, що вони з напарником вчинили під вікнами точки збуту, Горностай не наважувався першим шукати спілкування з Таріком.

– Вітаю, пане майоре! Як поживаєш? – десь так офіційно відгукнувся на дзвінок Іван.

– Приємно чути, що хоч голос завзятий. Що ж ти знову накоїв, брате? – щиро заговорив Тарік. Ясно, що в нього не було й тіні образи за той безглуздий вчинок. Крім того, майор на сьогодні мав багато підстав для гарного настрою та неймовірний подарунок для пораненого.

– Дякую за турботу, Каріме! Лікарі кажуть: жити буду. А яка сорока тобі ці новини на хвості принесла? Чи не малий Кіпрач бува? – миттю присіпався Горностай.

– Не вгадав! Той твій партизан так шифрується, що з нього й слова не витягнеш. Бачу, ескулапи тобі мізки зіллям конкретно заляпали. Забув, що я маю міцні зв’язки зі світом мороку? – нагадав про свою професію Тарік.

– Хм! Та не забув, просто намагаюся не додавати зворотного результату, – усвідомлював провину капітан.

– Забудь! Проїхали. То я можу тебе відвідати, чи ти ще в карцері? – жартома охрестив так реанімаційне відділення Карімов, бо сам вкрай не любив лікарень.

– Звісно можеш, буду дуже радий! Я вже у звичайній камері, хоча це також тюрма. До речі, як ваші серйозні справи? Генку я не питав. Він телеящик ігнорує, та й не завжди вам корисно світитися на екрані, – з розумінням справи цікавився Горностай.

– Ось саме про це, я приїду побалакати. Новин багато. А для тебе є дещо особливо цікаве. Хочу запитати: на вулицю випускають чи ти лежиш? – навіщось уточнив товариш.

– Не дочекаєтесь! Мені треба більше ходити, для швидшої реабілітації. Лікар мене за це то хвалить, то журить. Звісно я вийду, – докладно пояснив Іван і почув наступне:

– Добре. Тоді приведи себе до ладу. Бо я привезу тобі сюрприз...

– На що це ти натякаєш, майоре? З дружиною хочеш познайомити? Так я не готовий, бородою заріс. Якось не комільфо в такому вигляді перед дамою з’являтися, – запідозрив Горностай.

– Побачимо! Але ти приберись, щоб потім не звинувачував, що я не попереджав, – інтригував Тарік.

На цьому вони розпрощалися й Іван пішов до душової кімнати. Повністю стояти під дощем йому лікар не дозволяв, але деякі гігієнічні вправи мужній Горностай подужав.

Генка слушно привіз його улюблений спортивний костюм і тепер здається є нагода у нього вбратися. Тільки клятий бік чомусь закровив! Треба сходити, перев'язати. Не чекаючи більших неприємностей, Іван попрямував до медсестринської.

– Пане капітане! Ви що спортом займалися? Я ж тільки зранку суху пов'язку накладала. Без лікаря не мінятиму! Нехай подивиться, чекайте... – побігла шукати допомоги у професіонала весела медсестричка.

Місцевий цілитель зірвав наклейку, подивився та смачно вилаявся. А далі за місцевим протоколом: промили, замазали й додали пару скріпок. Готово!

– До мене гості прийдуть. Можна я на вулицю почвалаю? – не приховував своїх намірів від лікаря Горностай.

– Тепер зрозуміло, душ приймав. Зупиняти Вас, пане капітане, марно. Тому гуляй! Ось палицю візьми для рівноваги. Тільки без допінгу, бо я також впертий і завзятий, – посміхнувся лікар та не крився, що терплячі пацієнти йому більше до душі, ніж клопітливі.

В палаті Горностай розчесав перед дзеркалом волосся і подумав, що напередодні доречно побував у перукаря, наче передбачав цей аврал. Потім роздивився свою шовкову борідку й відзначив, що вона йому пасує. Дивно, адже ніколи раніше він не заводив волосся на обличчі?

То на що ж все-таки натякав Карім? Він не з тих людей, щоб марно інтригувати. Губився серед здогадок Іван і навіть не сподівався побачити те, що побачив. Та коли він у теплому прикиді від Адідас, з орендованою ковизкою пошкандибав назустріч Каріму - мало не впав. Ні, не від болю рани, а від вибуху емоцій, що заповнили все всередині...

Дівчина, яку він прибив своїм авто, а потім сховав у лікаря; та, що заволоділа його думками настільки, аби шукати її в небезпеці аж до поранення - йшла поруч з Таріком. Її неповторна мила усмішка грала на ніжних вустах, а звабливими локонами грався вітер. У звичайній сіренькій курточці та джинсах вона була такою красунею, якої Горностай зроду не зустрічав!!!

Кажуть, що це лише особливість людської психіки та наразі між двох молодих створінь точно промайнула Божа іскра, чи може вони дійсно призначені одне одному долею? Ось Таня забула про супровід і про весь навколишній світ і ніжно притулилася до грудей Івана.

– Навіщо ти це зробив? Я й так тебе одного чекала... А ти через мене отримав ніж, – промовила вона схвильовано та Горностаю здалося, що проспівала.

Тарік дивився на цю романтичну сцену й пригадував своє. Багато такого, що сталося в його житті з неповторною й фантастичною, котру вирвав з рук смерті, бо відчув у ній свою долю. Так, він пішов на службове порушення, лікував, допомагав знову повірити в добро. І в нього вийшло! Тепер вони з Нілою - одне ціле, в постелі та в бою. А нещодавно саме його войовнича царівна врятувала цю дівчинку від страшної смерті. Й тепер він стоїть і спостерігає, як на очах розквітає нове земне Кохання. Це пробиває на сльозу.

Майор Карімов помітив, що вдалині чоловікові важко подужати бордюр на візку й побіг допомогти, адже біля закоханих він був зайвим. Вони розберуться самі.

А Іван не очікував на такий неймовірний сюрприз і наразі просто вдихав аромат ромашкової насолоди з ЇЇ голівки та мабуть, вперше у житті не знав, що сказати дівчині. Ось вона відсторонилася, заглянула в саму душу і пояснила:

– Я ніколи не бачила таких чарівних очей. Де ти взявся на мою голову? Я ж тепер більше ні про кого думати не можу, лише ти в голові...

– Таню-Танечко, ти в порядку і це головне. А зі мною все ОК. Випадково зачепився. Звідки ти знаєш про ніж? – дуже нерівно дихав спантеличений щастям хижак.

– Від них. Карімови - фантастичні люди. Я наразі у них живу. Наполягли. Кажуть, що свідкові у справі про наркоторгівлю необхідна їх опіка, – наївно вимовила дівчина, а Івана наче знову вдарили ножем.

– Що? О, Господи! – Горностай пронизливо свиснув і махнув, аби майор повернувся до них.

Коли той шанобливо відійшов, очі Горностая світилися щастям та наразі в них вирували такі блискавки, що навіть сміливий борець з наркоторгівлею притих.

– Ти мене дурнем називав, а сам що робиш? Навіщо ти Таню у свою небезпечну гру втягуєш, Каріме? Не думав, що таке скажу, але ти бовдур яких мало! Я категорично проти її свідчень у суді. Чуєш мене, майоре? – в голосі пораненого звучала сталь.

– Та зажди казитися! Ти ж нічого не знаєш. От звідки в тобі ця спритність, Горностаю? Слухай, хижаче. Пов'язали ми всіх, з гори до низу. Немає більше клану Підгрушного, що впевнено йде на довічний термін. Його помічники також зону топтатимуть багато років. Вона ж тобі не сказала, що доки ти тут геройствував, їх з мамою нелюди тримали, як їжу для голодних псів. Не хотів напускати пафосу, але саме моя Ніла, забула про свою легенду й прикрила їх. А ще не можна ховати голову в пісок, необхідно діяти й тоді жодна з тих тварин не викрутиться, навіть з усіма мільйонами Підгрушного. Та й ми з тобою не лише для гарних борідок народжені, а щоб прикривати своїх жінок. Інакше навіщо ми потрібні? – гаряче карбував слова Тарік і не міг, після таких звинувачень, залишати східний темперамент у собі.

З кожним новим словом майора, Горностай все більше почувався підлітком, що бажає продемонструвати відвагу, але тупо палиться на власній дурні.

– Знову вибач, брате! Щось я останнім часом нагадую повного кретина й тільки плутаюся під ногами у всіх, – тяжко зітхнув присоромлений Горностай.

– Та йди ти зі своїми вибаченнями! Он дівчині увагу приділяй, а я поки віднесу гостинці до палати. Яка в тебе там? – мудро посміхнувся Тарік і попрямував до корпусу лікарні.

– Бідолашна! Скільки ж страхіть ти через нас пережила. Як я можу спокутувати провину? – знову заграли бісики щасливих очей капітана.

– А ти сам не здогадуєшся? – лагідно запитала Таня, потягнулася і в ту мить їх вуста вперше зустрілися, можливо назавжди.

Розділ 26.

Та спустимося з рожевих хмарок на грішну землю й там побачимо, що працівник міністерства - Вадим Лужка перейшов на іншу (менш престижну) роботу. Виною всьому були його «ділові» стосунки з кон'юнктурником Олегом Томащуком. І коли на того служба внутрішніх розслідувань відкрила кримінальне провадження, дружба миттю зів’яла, як квітка без води. А сам Томащук забув про підписку, викликав таксі й зник у невідомому напрямку. Зробити це легко, адже країна у нас велика, люди добрі та стільки чарівних місць, що так і тягне їх відвідати.

Натомість у лейтенанта Кіпрача сьогодні був дуже щасливий день. Його напарника, капітана Горностая, виписали з лікарні й Генка помчав за ним на лівий берег. Він вештався біля авто, закидав пакети до багажника та весь час наспівував.

– Ну, ти з цією борідкою просто неперевершений красунчик! Тепер я не матиму жодного шансу подобатися дівчатам, поруч тебе, – жартував лейтенант, поглядаючи в дзеркало на роздобрілого Горностая.

Виходить полковник Товчигречко таки начаклував капітанові відпочинок. Хіба що  не такий травматичний. Та примусове кровопускання, вкупі з домашніми стравами, які щоденно привозила Івану його дівчина, зробили свою справу. Лежачи на лікарняних подушках, без діла, Горностай мав на сьогодні рум'яну й задоволену пику. А через те, що давненько не відвідував тренувальної зали, ще й набрав ваги.

– Генче, я дарую тобі їх усіх, бо мені тепер лише одна потрібна! Звісно вона натерпілася, але не образилася й вистояла... Знаєш, я в захваті від того, що відчуваю, – щиро ділився потаємним зі своїм вірним другом Горностай.

– А як же: «Ніколи не оженюся. Всі вони однакові...» – нагадав лейтенант про непорушні колись переконання свого наставника.

– Так тоді я її ще не знав! Вбачав у жінках лише задоволення чи свято. А такої тихої й ніжної - навіть не уявляв. Коли вона всміхається, для мене у пітьмі сонце сяє... – піднесено продовжував капітан.

– Ого, то ви вже й переспали? Коли ж ти встиг? Фу, в лікарні! – скривив носа Геннадій.

– Дурню, краще заткнись, бо вріжу! Таку не обов’язково тягнути до ліжка. З нею дихати поруч - це щастя...

Кіпрач тяжко зітхнув та припустив, що під час операції ескулапи замінили його товаришу мозок. А як інакше можна пояснити подібні зміни у переконаннях невгамовного Горностая? Ну, а якщо серйозно, то виходить їх вірній дружбі хана? Адже закоханий хижак тепер геть інший та віддав перевагу жінці!

– Сорі, Вано, не хотів образити. Тільки я не втямлю, а де вона тепер живе? Ну, не з Прилук же кожного дня тобі пиріжки возить? – здолав тягнучку через міст Геннадій і натиснув на газ.

– Звісно ні! Коли Карімови їх врятували, то жінок відразу забрали до лікарні. У мами серцевий напад стався і вкрай необхідна була професійна допомога. Тепер вона лікується в санаторії МВС. А Таню, до суду над потворами, парочка вирішила у себе поселити. Я був проти, але хіба тих борців за правду переконаєш? Ось і живе поки у Таріка з Нілою. Карім говорить, що дівчата здружилися, наче рідні. Разом по магазинах ганяють і готують на кухні вдвох...

– То ти вже й тещу мамою називаєш? – продовжував стібатися лейтенант та раптом погляд його спалахнув божевільним сяйвом і Кіпрач мало не врізався в авто попереду. – Як ти дружину Таріка назвав?

– Нілою її звати, а що? Карім ще дощиком або хмаринкою називає. Ми закохані - такі дурні! – радів наближенню дому Горностай і нетерпляче поглядав у вікно. В лікарняній катівні він сумував за непереборною динамікою міста.

А Генка, після останніх слів Івана, зробився якийсь дивний. Він вчепився в кермо обома руками й міцно стискав його так, наче вперше вів авто. Погляд підказував про напад шизофренії, якої у хлопця зроду не було. Він не стримався й запитав наступне:

– Майор, не зміг залишити дружину в своїх краях, тому з собою привіз?

– Та ні, вони тут зустрілися. Ніла - киянка. А чому це тебе раптом чужі дружини зацікавили? Ой, Генчику, тобі терміново треба до Літи на сеанс. Бо так смикатися за кермом - геть нетерапевтично. Ще вдвох у якусь халепу вскочимо, а мені до Тані живим-здоровим дуже хочеться, – перебрав на себе функції жартівника закоханий Горностай і поняття не мав, що робиться наразі у молодого напарника в голові.

Звідки йому знати, що той вперше за десяток років, підсвідомо відчув щось величне й жахливе одночасно? Звісно ім’я Неоніла зустрічається не так часто, але що як то дійсно вона – кохання його шкільних років? Та, що безслідно зникла, а він дурний заради неї став не архітектором і навіть не фінансистом, а ганяє містом за злочинцями й слухає їх ганебні сповіді. Вночі виїздить на зустріч з черговим жмуром та спілкується з продажними повіями. А вона живе собі поруч, служить в наркоконтролі й вірно кохає майора Таріка Карімова...

– Лейтенанте, з Вами все добре? Чого це ти вдягнув на обличчя маску скаженого небіжчика? Сьогодні ж не Хелловін, – від очей досвідченого опера нічого не сховаєш.

– Все нормально, Вано. Пішли проведу нагору, бо за два тижні у тебе добра зібралося, як у молодої на виданні, – діставав пакети з багажника Геннадій та намагався поводитися нормально, хоча всередині весь горів.

Йому неодмінно хотілося підтвердити або спростувати свої підозри. Не дарма ж він стільки часу проводив поруч з досвідченим Горностаєм і добре вивчав право в академії.

– Душно тут у тебе, Ваню. Я вікна повідкриваю? До речі, ти мені так і не показав своєї Тані. Дуже вже цікаво: на кого мене напарник проміняв, – пішов ва-банк молодий слідчий.

А закохані, вони стають довірливі, мов діти. Горностай навіть не сперечався, він просто глянув на екран свого гаджета та зняв блокування. Далі відкрив одну з останніх галерей і засяяв:

– Ось дивися. Це ми на алеї, біля лікарні. Це вона на кухні у Карімових, готує мені черговий смаколик. А це вони з Нілою торгуються з бабцями на базарі... Господи, коли б скоріше суд відбувся й тих паразитів по зонах розвезли. Тоді я миттю освідчуся й думаю Вона мені не відмовить. Весілля геть не хочеться, а от подорож бачу кудись туди, де ми будемо лише одні...

Капітан Горностай шалів від мрій про майбутнє. А лейтенант Кіпрач втрачав розум через минуле. Адже він побачив на фото її – свою кохану дівчину. Так, вона дещо змінилася й стала фантастичною леді, але стерти ту незалежну посмішку та легенько примружений погляд  не змогли ніякі події й роки.

Дружина майора Карімова, з департаменту наркоконтролю, сама співробітник їх таємного відділу, смілива й незламна капітан Карімова – це дійсно його колишня однокласниця Ніла Сахно...

Зібравши до купи всю свою мужність, лейтенант побажав напарнику гарного дня і приємної зустрічі з дівчиною та вибіг на вулицю, аби вдихнути повітря, якого здавалося в легенях зовсім не було!

Геннадій сів за кермо, але їхати боявся. В голові паморочилося й руки тремтіли, мов у нарика. Він сидів у своєму Фольксвагені й шепотів під носа якусь дурню та не розумів: за що над ним так вишукано й безжально познущалася жартівлива доля?

Розділ 27.

Полковник Товчигречко сьогодні мав гарний настрій. За столом, під час ранкових звітів, знову сидів його фаворит - капітан Горностай. Це звісно жарт, адже керівник управління був людиною доброю й справедливою та цінував гарну роботу всіх підлеглих порівну.

– Доброго ранку, панове. Вітаю з одужанням, капітане! – лукаво глянув Денис Карпович в щасливі очі Горностая й додав: – А ще ти отримуєш догану за безпідставний ризик і буксування поточних справ.

– Дякую, пане полковнику! Ви дуже щедрий, – кивнув Іван та йому наразі море було по коліна. Його ейфорійний стан пояснювався тим, що сьогоднішню ніч Горностай вперше провів у обіймах коханої дівчини.

– Це наука для всіх, хто прийматиме рішення за мене. Я тобі наказував йти відпочивати, а ти попрямував до кубла злочинців. Ось і маєш відразу дірку в пузі та догану в наказі, звісно без занесення до особової справи. А тепер повернемося до гріхів наших тяжких...

Все що відбувалося далі, Горностай не чув. Він заворожено пригадував, як учора вони з Танею гуляли Подолом. А потім (геть випадково) пішли по Воздвиженській і забрели до кафешки, поруч з його домом. Дівчина погано орієнтувалася в місті, а Іван більше не міг чекати на милість Божу та втрачав розум, дивлячись на її тендітний стан.

Вони блукали, тримаючись за руки й розмовляли про життя, котре провели нарізно. Небо чомусь не хотіло дарувати їм зорі, а ліхтарі оповив густий туман. Горностай вперто шукав відповідних слів, як запросити, щоб не образилась, та не знайшов нічого ліпшого й запитав:

– Тобі не холодно? Можемо зігрітися трохи. Ось мій дім...

– Мені не холодно з тобою, Ваню. Але якщо ти хочеш запросити мене на чай, я не відмовлюся, – почув щасливець і в думках згадав Бога.

Бідолашний стрімкий хижак, блискучий повелитель жіночих сердець, наразі гальмував кожен свій рух. Він обережно зняв з дівчини курточку й шарф, а потім граційно, наче нікуди не поспішав - залишив верхній одяг у передпокої.

– Проходь, будь ласка. Так я живу. Не дуже затишно, але для самотнього бовдура підходить, – увімкнув нижнє світло Іван і чекав від скромної вчительки заперечення, але почув дещо інше:

– Ти спеціально покликав мене до кафе поруч зі своїм домом, так?

– Так. Не буду кривити душею й готовий зізнатися, що чекав зустрічі наодинці з тієї миті, як вперше взяв на руки. А та прикра випадковість на дорозі зробила з мене божевільного, що кожен день і час мріє бути поруч з тобою. Клянуся, це правда... – він стояв на відстані подиху й щиро заглядав у дівочі очі та прохав усі чари світу допомогти йому.

Дивно, але Таня не чинила жодного спротиву й танула завороженим поглядом в його очах. Хоча на вулиці вона поводилася чемно й привітно та не намагалася зваблювати, як більшість дівчат. Можливо, саме через таку новизну поведінки, Горностай і прикипів до неї всім єством?

Тільки як наразі стримуватися, коли кляте серце виривається з грудей, а нижче завелася така хвороба, що розпухла й горить уся... І то не поранений бік болить, а зовсім інша біда проситься втілити шалену мрію. Через свої чоловічі негаразди Іван боявся зрушити з місця, а Вона сама взяла Його за руки й лагідно промовила:

– Не клянися. Що коли я не та, на яку ти чекав? Може то просто дорожня пригода була?

Далі Горностай не зміг бути чемним. Він просто згріб дівчину в обійми й обпалив таким гарячим поцілунком, що дихання перехопило. А Таня тихенько зойкнула і покірно дарувала йому свою неповторну ніжність.

– Не пригода і я не помилився... – відпустив на мить її Іван та божеволів від пекучої насолоди. Далі не витримав й зірвав з себе светра. Ні, не для хвастощів, а щоб дихалося легше.

– Чому? Хіба я чимось відрізняюся від інших? – посміхнулася вона й заворожено дивилася на треновані м'язи його торсу.

– Дуже відрізняєшся і я хочу аби все, що було до НАС закінчилося тут і зараз. Тому...

– ...Я згодна, – перервала вона його дурну промову й тепер Горностай, вже з дозволу, підхопив її на руки. Тільки не перелякану й прибиту, а збуджену й прекрасну.

Одяг порозлітався в різні боки й наелектризовані бажаннями тіла вперше торкнулися, а потім зліпилися, запульсували щирою пристрастю, немов усе життя чекали на зустріч одне з одним.

Іван вважав себе впевненим і жадібним коханцем, що міг скорити своїми сексуальними подвигами в ліжку кого завгодно. Але сьогодні він не поспішав бути неперевершеним. Просто хотів торкатися її скрізь і це додавало неземного блаженства.

Та ось його панівні гени перемогли люб'язність і сп'янілий самець спробував зопалу потрапити туди, куди так нестримно вабило його з першої зустрічі. А дівчина скрикнула й притихла...

– О Господи, що я наробив! Танечко, ти справді на мене чекала, – мало не здурів Горностай від розуміння, що опинився в жаданому теплі, але дико й стрімко відібрав у дівчини невинність.

– Так. Саме тому й сказала, що можу видатися непотрібною. Двадцятип'ятирічна порожня сторінка, невміла й дурна, – схлипнула вона, а Іван молився:

– Прости мене, будь ласка! Я сподівався, що ми разом забудемо минуле й почнемо з чистої сторінки. Хіба ж я міг уявити, що ти... Ніколи не кажи: порожня, бо ти найголовніша сторінка мого життя.

– Ванюшко, перестань! Ти мене трішки переїхав на авто, потім нас з мамою ледве не з'їли дикі пси. А ти шкодуєш про оце... Ну, взагалі-то я злякатися навіть не встигла! – зітхнула дівчина й нагадала Горностаю про всі його гріхи.

Та сміливий капітан ще перебував у стані шоку. Ні, в його чоловічому житті інколи траплялися такі пригоди, але він їх не любив. І чому мужики шаліють від дівочої цноти? Хіба не краще відриватися уже в готовому тепленькому кубельці? Наразі його скам'яніла гідність ще залишалася в жаданому теплі, але кохатися з красунею до ранку точно не вийде.

– Ось бачиш: скільки я всього зробив? – лагідно ворухнувся Горностай. – Але у мене є прохання: дай мені час для вибачення. Небагато, до скону днів. Мені так солодко, що я себе не тямлю...

– Чому ж спинився? Їм, здається, добре разом, – поривчасто зітхнула новонароджена жінка.

– Я зовсім трішечки... А як відчуєш, що невихований - зупини, – прохав свою цукерочку Іван.

Таня кивнула і прикрила очі. Вона вслухалася в нові, такі довгоочікувані відчуття й розуміла, що ці страждання неповторні! Дівчина торкалася спини Івана, а він тихесенько стогнав та надихався ароматом її шовкового волосся. Потім не витримав, піймав солодкий ротик й подарував вустами свою безмежну одержимість.

Далі хижак покуштував на дотик тугі дівочі груди і взагалі поїхав головою. Так, це вона! Та, яку він шукав серед усіх своїх бажань. Іван забув про обіцянку бути чемним та вже не міг спинитись і вирвався лише в останню мить. Він скрикнув щось незрозуміле, а дівчина тільки тепер зітхнула і резюмувала:

– Ти дуже гарно просиш, тому відразу не прощу...

– Спасибі, то я маю шанс? – забрався на подушку поруч Горностай.

– Так маєш. Ти мені ще в лікаря постійно снився. А як дізналася про поранення й побачила оцю борідку, тоді пропала вже без вороття! – зізналася вона.

– Яка ти щира, особлива, справжня... А ще - МОЯ! Чому життя таке прекрасне? – розтанув скорений хижак в очах коханої людини.

– ...Капітане! Хлопці розбудіть це диво, бо він здається спить. Розслабився на відпочинку або оглух від травми у живіт, – голосно наказав полковник Товчигречко, що наразі закінчив розбирання поточних справ з підлеглими.

Лейтенант Кіпрач обережно посмикав напарника за рукав піджака й той неохоче повернувся з-за хмар на землю.

– Нічого я не спав. Чую Вас, пане полковнику. Кожне слово. Ви казали... – невинно посміхнувся Горностай і розумів, що його суперздібності наразі не діють.

– Тоді повторю для особливо здібних. Справу «месниці» наші куратори вирішили перевести у ранг глухарів. Тепер подвійним вбивством Хоменко-Ковальської будуть займатися слідчі, у яких є досвід працювати з нерозкритими злодіяннями. А Горностай з Кіпрачем, через свою неповороткість, більше не в рейтингу найкращих, – хотів зачепити гордість хижака Товчигречко, а Іван лише солодко посміхнувся й відповів:

– Денисе Карповичу, та нехай зламають собі зуби ті досвідчені. У нас з лейтенантом на столі в пилюці є купа інших справ.

– Щось ти дивний став після поранення, капітане! Наразі всі вільні. Йдіть, розгрібайте свою пилюку на столах, – відпустив підлеглих полковник. А двоє оперів пішли до себе притрушені кожен своїм: один - неймовірним щастям, а інший - впертим бажанням зустрітися зі своєю колишньою дівчиною.

Розділ 28.

Напарники навіть зраділи, що від них забирають набридливу справу, через яку в управлінні була купа непереливків. Спочатку закрутився вихор керівних заходів і всіх діставали журналісти. Потім підкинули їм того перевертня в погонах, що мало не пересварив усіх підряд.

А найбільше переживав патолог Зайдес, який наче щось там накопав, та центральна лабораторія відповіла, що жодного сліду отриманої ДНК у них немає. Ось і застрягла справа «квітки папороті» серед кущів заміського маєтку Хоми. А вже Кіпрач з Горностаєм за цей час пережили хтозна-скільки життєвих оказій.

Якось, геть випадково вночі, під колеса Івану кинулося його земне Кохання. Потім, для порятунку дівчини, він шукав допомоги у суміжників та наробив купу дурниць, аж до дірки в животі. Хлопці ближче познайомилися з роботою департаменту наркоконтролю, а головне з легендарною парочкою Карімових. І вже зовсім несподівано Генка Кіпрач зрозумів, що дружина того Карімова це і є зникла безвісти у випускному класі красуня Ніла, яку він колись так любив.

Ця прелюдія недаремна, адже поки капітан Горностай насолоджувався щастям, лейтенант Кіпрач забрав до голови одну нав’язливу ідею. Він більше не бажав грати в більярд, не пив пива у «Тайм-ауті» і всі вільні години перебував бозна-де. А точніше сидів за кермом свого Фольксвагена у дворі новенької висотки й чатував на Неї. Він наче здурів та вважав зустріч з Нілою Карімовою необхідною й доречною.

Інколи проклинав себе й не розумів: навіщо їздить дивитися на ЇЇ вікна? А потім, мов зомбі, знову прямував до двору й стирчав неподалік обраного під'їзду. Одначе Ніла вела доволі замкнене життя й не бігала по десять разів на день до супермаркету та одного разу йому поталанило.

Була вже доволі пізня пора, але яскраві ліхтарі добре освітлювали прилеглу територію. Господиня вийшла, щоб викинути пакет зі сміттям до бака й Геннадій миттю впізнав її. Ноги Кіпрача зрадливо затремтіли, а серце почало рватися з грудей, наче хотіло швидше потрапити до Неї... Він ще не знав, що скаже, але стукнув дверцятами авто й рішуче попрямував до жінки.

Лейтенант хотів було привітатись, але не встиг. Блискавична реакція дикої кішки далася взнаки. Ніла хвацько розвернулася й застосувала один з відомих захисних прийомів, що вирубає нападника й не дає йому жодного шансу для наступальних дій.

Але тут Карімова дещо помилилась! Геннадій постійно ходив до тренувальної зали й вивчав мистецтво вільної боротьби не для заліків чи хвастощів перед дівчатами. І між сміливців спалахнув запеклий двобій. Звісно не справжній, а чисто тренувальний. Так, якби вони були суперниками в залі.

Не промовляючи жодного слова, обоє намагалися спрямувати свої спартанські здібності для перемоги над суперником. Та ось Ніла зробила карколомний рух, захисту від якого Геннадій не знав і опинився на спині. А Пума притисла його кросівкою до плит і завмерла в агресивній позі.

– Ти хто такий? Чому тут вештаєшся серед ночі? Хотів, щоб покалічила? Іди тренуйся на помості, бо геть не вмієш захищатись, – почув Геннадій колись веселий і дзвінкий голос. Тільки наразі він був більше схожий на клич войовничої амазонки.

– Привіт, Ніло! Вибач, що зайшов до двору без запрошення. Дуже побачити тебе хотів. Я Генка Кіпрач. Пам’ятаєш такого?

На якусь мить Карімова завмерла і її думки були невідомі та потім вона зняла ногу з грудей лейтенанта й примружила свій проникливий погляд:

– Генка?.. Навіщо ти тут і звідки?

– Дивне запитання. Живу я в цьому місті, хіба не пам’ятаєш? Так само як і ти. Тільки я нікуди не зникав, а ти чомусь розчинилася в просторі й часі. Якби не випадок з дівчам мого напарника, я так і не дізнався б, що ти зовсім поруч... Ти стала ще прекраснішою, однокласнице, – струсив пилюку з куртки Геннадій і почувався якось дивно. Так, наче залетів без дозволу на чужу планету, а його там ніхто не чекав.

– Ну привіт, лейтенанте Кіпрач! Дякую за комплімент, тільки я не розумію: до чого ти тут? Я трохи знаю про твій життєвий шлях і мені безмірно шкода твоїх батьків. Правда, це жахливо, – доброзичливіше промовила Ніла, але залишалася неприступною скелею.

Дивно, а чого він чекав? Що чужа дружина, службовець іншого серйозного департаменту кинеться йому на шию зі словами: «Я за тобою неймовірно сумувала...» Ясно, що ні!

– Дякую. Та я вже звик. Стільки років минуло. Тобі, мабуть, треба додому йти, а я безпідставно затримую, – заграв вилицями Геннадій і тепер вона посміхнулась:

– А ти змінився, Гено. Був такий м’якенький і романтичний, а наразі - незалежний і сильний. І б’єшся ти непогано. Чия школа - Суздальцева? Він ще тренує?

– Так, дід і досі з нами вовтузиться. Та й ти, бачу, задніх у спорті не пасеш. Добре, вибач, я поїду. Хотів було запросити в кафешку на зустріч однокласників та бачу, що це недоречно, – потупив очі Геннадій.

– Тут ти правий. Саме так: недоречно. Будемо вважати, що зустріч відбулася й закінчилася нічиєю. Та й не ходжу я з хлопцями до громадських закладів, служба не дозволяє. А головне, що в мене є Він - головна людина у житті. І ти таку обов'язково зустрінеш. Я тобі цього щиро бажаю.

Після подібних слів зазвичай чмокають на прощання в щічку, але не ця жінка! Вона була яскрава, наче зірка в небі. Й така ж недосяжна, серед космічних світів.

– Дякую. Я спробую. Радий, що ти знайшла свого єдиного. Бережи себе, неймовірна жінко, і ще раз вибач за мій незрозумілий візит, – позадкував від неї Геннадій та все ще не міг відірвати погляду від тієї досконалої краси.

– Чому незрозумілий? Все нормально. Якби через стільки років я знову почула про твоє існування, можливо також шукала б зустрічі. Але як я сказала: тепер це зайве. Доброї ночі, лейтенанте Кіпрач! І, будь ласка, більше не приходь сюди, – карбувала для ясності слова колишня вразлива дівчинка.

– Не буду, Ніло. Живи щасливо, капітан Карімова! І прощавай...

Генка різко, наче був на службі, розвернувся й кинувся за руль. Він більше не міг дивитися на той гнучкий стан і неповторні, але чужі очі. Йому до зарізу необхідно потрапити кудись, де він забуде все, що тут відбулося!

Лейтенант мчав обмілілою вечірньою течією руху так стрімко, як тільки міг. Лаяв себе останніми словами за цей недоумкуватий вчинок, а ще Кіпрачу було страшенно боляче за все, що сталося з ним.

Генка підсвідомо опинився біля «Тайм-ауту». Він залишив авто на стоянці й заплатив охоронцю за цілу ніч. Знав, що нап’ється до чортиків і попхається додому на таксі. Всередині було весело. Поліціянти, що закінчили чергування й перевдяглись, прийшли скуштувати улюбленого пива. А дівчатка раділи нагоді попрацювати вночі та заробити копійку на нові колготи.

Кіпрач привітався з барменом і замовив великий кухоль темного. Тільки перехилив, як почув з-за спини знайомий голос:

– Привіт! А я за тобою сумувала...

Далі вправна шовкова долоня пройшлася по його шиї й обличчю. Літа всілася поруч за стійкою й випалювала на ньому дірку своїм працьовитим поглядом. Генка важко зітхнув і зрозумів, що його світ вже давно розколовся на «до» і «після». Ось там, у дворі на одну мить, він доторкнувся до минулого - справжнього й чарівного. А тут усе геть інше. Його дорослий світ сповнений викликів на вбивства, темного пива і нав’язливих повій...

– Привіт... Пиво будеш? Сьогодні смачне, – не підводячи голови запитав він.

– Ні! Пива я не хочу. Дивно, що наразі у мене - жодного клієнта. Виходить я на тебе чекала, мій юний коханцю? Допивай і підемо нагору. У мене є такі прикольні презики з бульбашками й ароматом, що аж дах зриває.

Геннадій міцно зажмурив очі, потім протер лице руками, відпив ще пивка й сказав бармену:

– А налий мені пару стопариків, дорогий! Щось я замерз, зігрітися хочу...

Він перехиляв чарку, одну за іншою, а Літа покірно сиділа й дивилася, як він запиває оковиту пивом. Кіпрач хмелів і потроху все, що відбулося в чужому дворі, вкривалося туманом.

Ось він зупинився, хитаючись взяв дівчину за руку й промимрив:

– Тепер пішли до твоєї тренувальної зали, будемо шліфувати бойові мистецтва.

Повія весело розсміялася, а лейтенант хоч і був добряче п'яний все одно не розумів: як вона це спокійно сприймає? Над нею відверто сміються чи може навіть знущаються, а вона наче та гусінь, прогинається й повзе далі. Та сьогодні йому не до філософії. Треба забути про навколишній світ і головне про самого себе.

Розділ 29.

Як не важко було Геннадію розпрощатися з мріями про своє юнацьке кохання та ще й пізнати у Нілі супержінку, він посумував трохи й повернувся до виконання службових обов'язків, з традиційною відповідальністю.

Правда цілий тиждень, за наказом керівництва, лейтенант був прикріплений до іншої слідчої групи. Це тому, що капітан Горностай взяв коротку відпустку й повіз знайомити з батьками свою наречену.

Полковник Товчигречко, як почув навіщо Івану знову потрібен перепочинок -відпустив не роздумуючи. Денис Карпович вважав Горностая не лише талановитим слідчим, а й своїм кращим учнем. А ще він був глибоко переконаний, що чоловікові на четвертому десятку потрібна власна родина. І якщо цей гультяй нарешті знайшов своє Щастя, нехай собі їде!

Натомість лейтенант Кіпрач покрутив носом і приєднався до групи старшого лейтенанта Жиленка. Так вийшло, що наступного дня після від'їзду Горностая, по району сталося аж два вбивства. Здавалося, що навіть кровопивці зичили капітанові гарної долі й на якийсь час притихли.

А Геннадій так сильно бажав забути свою зустріч з Нілою, що з головою поринув у роботу. Відразу після повернення з місця вбивства він припустив, що винуватцем може бути син жертви. Група Жиленка почала опитування свідків саме в цьому напрямку й через три дні вбивця був заарештований та давав зізнавальні свідчення.

Звісно цим розкриттям молодий Кіпрач підійняв процент успішності своїм суперникам. Але цифри необхідні для статистики, а містянам набагато цікавіше просто вільно й безпечно ходити вулицями. Отже, свій службовий обов'язок Генка виконав з честю.

А вже як повернувся ошалілий від поїздки Горностай, то не було в управлінні такого співробітника, котрий не вітав би Івана з заручинами й не цікавився: коли ж погуляють на весіллі опера?

Та й сам щасливець не ходив, а літав. Він весь час наспівував і міг безтурботно обійняти когось з хлопців прямо в коридорі. У цьому ейфорійному стані йому було геть байдуже, що там пишуть камери відеонагляду. Здавалося, що Іван до цього просто спав і все життя чекав на зустріч зі своєю Танею, а тепер тріумфував і був дещо некерованим.

– Генію, вона сказала мені ТАК, прямо за святковим столом! Батьки тільки плакали, коли дивилися на НАС. Якби ж ти бачив тоді ЇЇ очі... Моя маленька вчителька найпрекрасніша жінка на землі! – блаженствував капітан і більше не нагадував прагматичного й поміркованого слідчого.

– Шкода, що ти не бачив очей Ніли, коли я приперся ввечері до їхнього з Карімовим двору, – насупився Кіпрач.

На це мудрий Горностай щиро розсміявся й запитав:

– Невже відбувся словами, чи все-таки побила?

– Що? Вона розпатякала своєму майору й тепер з мене всі сміються? – гнівно скрикнув лейтенант. – Раніше Ніла не була такою підлою...

– Ой, Генко! Я тобі вже пів року товчу, що ти невиправно дурна дитина! Ні, ти будеш колись хорошим слідчим, але припхатися додому до Карімових - це занадто навіть для тебе! Я не посвячений у подробиці та знаю, що вони пройшли через важкі випробування й ніколи не стануть знущатися з чужих почуттів. А припущення я зробив самостійно. Все-таки дещо маю в голові, – став серйознішим щасливий чоловік і йому дійсно було шкода молодого напарника.

– Ти правий, ми справді побилися. Вона мене не впізнала й вирішила, що я загроза. Так гамселила руками й ногами, що ледве відбився. Класний у неї стиль! І взагалі... Я не розумію: чому все так вийшло? – лейтенант ліг на руки й сховав там присоромлене обличчя.

– Тобто ви не розмовляли, а мірялися здібностями? Ну, дає пані Карімова!

– Чому ж? Вона побажала аби я зустрів свою єдину. Вано, я бачив наскільки вона щаслива...

– То й забий! Виходить вона добра людина. Не дивлячись на твій дурний вчинок -побажала щастя. Генче, я й сам думав, що люди вигадують. Але ж тепер всередині все перевертається й горить, коли просто шепочу: «Таня».

– Так, слухаю, – взяв до рук трубку Генка й почув від чергового: «Вбивство на Лисенка. Кажуть, там чутно постріли. Спецпризначенці уже виїхали. Товчигречко наказав прямувати вашій групі. Успіху, хлопці!»

– Ось ти й відпочив, хижаче! Поїхали, потім розповіси про очі нареченої, а поки треба берегти власні голови й знешкодити зловмисників, – вимкнув гучний зв'язок Кіпрач, традиційно перевірив зброю, запхав до кобури й накинув на плечі пуховик.

Навколо будинку, де стався злочин, як зазвичай зібралося багато машин. Правда, специ були вже непотрібні, а от слідчі вбивчого відділу - якраз навпаки. У квартирі на другому поверсі лежали два тіла, зі смертельними вогнепалами. Лікарі швидкої їм також не допомогти. До праці взявся криміналіст Зайдес.

– Слухаємо тебе, Аркашо, – зітхнув, дивлячись на скалічене вбивчим свинцем чоловіче тіло, Горностай.

Він натягував рукавички й думав про те, що до смерті ніколи не можна звикнути. Адже людина прямувала своїм життям, мала якісь плани й раптом все відразу припинилося. А тепер спеціаліст по роботі з мертвими приділяє їй свою увагу.

– Ну, що сказати? Чоловік і жінка жили тут як подружжя. Документи були у секретері. До речі, цікава річ. Там же знаходився Договір з продажу нерухомості. На яку суму сам подивись... – показав очима на стіл з паперами Зайдес.

Іван взяв файл і його щасливі очі полізли з орбіт.

– Ну, ні фіга собі! Вони що Боїнг продали?

– Пане капітане, я сказав «нерухомість». Та не де-небудь, а в Конча-Заспі. Для тих місць це геть невисока ціна. Бувають суми куди більші, – пояснив досвідчений патолог.

– Тобто маємо пограбування, зі смертельними наслідками. Хтось дізнався, що в них на руках величезна сума готівкою, прийшов і просто перебив як курчат. А специ тоді в кого гатили? – після недовгого відпочинку швидко набирав обертів у роботі Горностай.

– Це найцікавіше. Злочинець ще був тут, коли сусіди на допомогу покликали. Та й маски-шоу швидко нагодилися. Тільки доки примірялися та двері вибивали, лиходій вже зник. В цьому я не вбачаю нічого дивного. Район старий, будинки до купи зліплені. Вибратися через вікно й дахами розчинитися серед сусідніх дворів -елементарно. А з температури тіл я констатую, що жертви відійшли у кращий світ максимум хвилин тридцять тому. Дружину вбивця на кухні дістав. Можете пройти, я там вже відпрацював, – як завжди докладно і чітко пояснив ситуацію Аркадій.

Напарники пішли до кухні й побачили розкинуте на підлозі тіло господині оселі, застреленої в спину. Бідолашна родина не встигла скористатися величезними статками від продажу дачі, а от розповісти комусь вони додумалися. Результат виявився жахливим. Горностай повернувся до вітальні й хотів прямувати на опитування, як Кіпрач завмер у коридорі й підійнявши руку вгору, наказав:

– Тихо усі! Я щось чую з комори.

Він дістав зброю й обережно відхилив двері до підсобного приміщення, між кухнею й передпокоєм. Темно. Однією рукою увімкнув світло, оглянув полиці - нічого особливого. Звичайний домашній інвентар для прибирання, засоби для чищення, старий махровий халат, коробка з-під бананів...

– Господи! – Генка миттю сховав зброю й додав: – Вано, тут сховалися діти.

Дійсно в картонній коробці, прикрившись полами халата, сидів хлопчик років п'яти й міцно затискав долонькою ротик крихітної дівчинки. Очі обох малят були сповнені жаху через те, що відбувалося за дверима. Діти сплющилися в тому кутку, мов скам'яніли. Бідолашні тремтіли мовчки й дивилися на дядьків очима пташенят, що випали з гнізда, а літати не вміли й чекали коли їх зжере голодний кіт...

Горностай заглянув до комірки й висловився дуже невиховано. Можливо тому, що вже мріяв про власних діток, а тут зустрів погляди малих, котрим ніколи не побачити найрідніших.

– Генко, виводь їх на світ Божий, – чомусь пошепки наказав Горностай.

– Все добре. Ідіть до нас на руки! Ваню, бери дівчинку, – шокований побаченим, навзаєм прошепотів до напарника Кіпрач.

Далі спробував відірвати братика від сестрички, але малюки намертво вчепилися одне в одного й стогнали без слів.

– Добре, я візьму вас обох. Не бійтеся, вже нічого гіршого не станеться, – лагідно промовляв Геннадій, а завжди зібраний і відважний Іван здивовано запитав:

– Вони що німі?

– Ні, Вано. Вони смертельно налякані. Я й сам був таким, коли мені повідомили, що я більше не маю батьків. Тоді я також онімів і кілька днів плакав. Хоча мені було набагато більше, а цим... Хай Бог боронить! – пояснив розпач дітей розумному Горностаю його дурний напарник.

Він притискав до себе малих і думав про те, якою ж треба бути потворою, щоб заради купи папірців відібрати у цих крихітних створінь найдорожчих на землі людей.

Розділ 30.

Порівняно зі справою кримінального авторитета Хоми, за цю - хлопці взялися з особливим завзяттям. На вулиці Кіпрач все ще притискав до себе дрібноту, а потім заглянув до салону позашляховика Горностая й запитав:

– Вано, а де той теплий плед, що завжди у тебе на задньому сидінні був? Хочу бідолашних у нього загорнути.

– Даруй, Генію! Я його десь загубив. Можливо у лікаря залишив, коли свою ластівку до нього привіз. Господи, як згадаю...

– А може ти згадаєш, що дітворі на холоді незатишно й ми вже поїдемо до управління? Звідти соціального працівника викличемо та спочатку нехай наш психолог спробує їх розговорити. Вона у нас тітка тямуща, – наразі молодший слідчий був зібранішим за Івана, що й досі літав серед щасливих мрій.

Далі Генка на мить залишив діточок на сидінні, скинув свій теплий пуховик і закутав до нього малих. Потім всівся близенько, обійняв згорток та з ніжною посмішкою додав:

– Ну, от тепер ви справді схожі на пташенят у гніздечку. Так тепліше? Капітане, гей!

Та поважний Горностай не поспішав. Він розвернувся, оцінив побачену картину й не сказав нічого нового:

– Заміж тобі треба, лейтенанте! Он як ти ставишся до дітей. Їду вже, чого ти?

В управлінні маленькі постраждалі спричинили небувалу метушню. Люди, що звикли розслідувати пограбування та вбивства й дещо зашкарубли серед щоденних страхіть, несли малятам цукерки й тістечка. А хтось взагалі додумався піти до сховища речових доказів та приніс кілька пухнастих іграшок.

Тільки нічого з тих турбот не допомогло розвіяти їх душевний біль. Діти сиділи в тихому й затишному кабінеті психологині та жахалися кожного звуку, на кшталт закритих в коридорі дверей. Але якщо уявити їх недавні спогади, зі стріляниною, то воно й не дивно. І досвідчений спеціаліст, що регулярно слідкувала за емоційним станом співробітників, могла поринути до їх внутрішнього світу й допомогти пережити той чи інший складний момент, наразі виявилася безсилою.

Братик так само міцно тримав сестричку в обіймах, тільки ротика більше не затуляв. А дівчинка дихала збурено, крутила голівкою туди-сюди й оченята випромінювали переляк, що межував з божевіллям. Сам захисник поводився інакше: він вперся очима в невидиму точку та всім виглядом переконував, що гризтиме будь-кого, хто заподіє горе малій.

Лише коли Геннадій зателефонував в соціальну службу й пояснив ситуацію з дітьми, він постукав до кімнати психологині. А як зайшов - сталося диво. Дівчинка подивилася на нього і ледь чутно вимовила:

– Мама ка-зала си-ди ти-хо! Ма-ма... Ма-ма...

Генка відчув, як важка хвиля повітря застрягла в грудях і спробував проковтнути її. А потім глибоко вдихнув і присів біля дітей навпочіпки.

– Все буде добре, – попестив він крихітку по спині, а хлопчик уважно подивився на ту руку й не чіпав її. Значить шок у дітлахів поступово пройде, ось тільки назад батьків уже не повернути!

– Це диво, Геннадію. Вони на Вас гарно реагують. Поговоріть іще, – попрохала досвідчена жінка.

Кіпрач сумно посміхнувся й огорнув малих лагідним поглядом. Здається він і сам не розумів, наскільки сильно у своїй сиротинській душі, бажає мати родину! Якби у нього була можливість, точно взяв би цю дрібноту собі, адже вони такі милі. Тільки його нинішній статус, на жаль, цього не дозволяє.

Скоро доброзичливий слідчий розпрощався з дітьми, котрих повезли оформляти до притулку. Звісно там їх будуть годувати й мити, за графіком; одягнуть по сезону й водитимуть на прогулянки, але... Це «але» просто кричало, що світ ще двох невинних янголів згорів назавжди й став нещадно одноманітним.

Тим часом судмедексперт Зайдес вже розмістив тіла подружжя на столах прозекторської й почав свої науково-чаклунські ритуали. З опитуванням напарникам сьогодні не поталанило, адже вони переймалися крихітними постраждалими. День невблаганно рухався в бік ночі й тому всі наступні дії по справі було вирішено залишити на завтра. Стомлені переживаннями Кіпрач з Горностаєм склали теки до сейфа й пішли відпочивати.

Генка уважно дивився на дорогу, а перед очима стояли перелякані малі, що сьогодні поповнили сирітський стрій. Нічого, він буде до них навідуватись.

Натомість капітан Горностай мчав у бік свого дому й бачив очі Коханої. Ні, Таня не зустріне його у квартирі на Воздвиженці. Після урочистих заручин Іван відвіз її до санаторію МВС, де ще й досі лікували її маму. Розлука хоча б на одну ніч дуже засмучувала закоханого по вуха капітана, але так буде безпечніше.

Обвинувачення все ще мурувало до купи справу наркоторгівців. Прокуратура вимагала аби судові засідання були гучними й показовими. І це невдало відтерміновувало весілля Горностая.

Звісно ніякий найгучніший процес не припинить нескінченну злочинну діяльність наркоділків, але в той момент, коли Таня вирішила стати дружиною захисника правопорядку, вона свідомо обрала небезпечну долю й ніскільки не шкодувала. Хіба вона одна чекатиме свого чоловіка й молитиметься ночами, щоб Бог його беріг, поки Він оберігатиме світ від лиходіїв? Виходить, що вчителька з Прилук поповнить стрій тисяч мужніх і ніжних...

Ось в гарнітурі Горностай почув виклик і натиснув ввід:

– Привіт, Каріме! Я вже в Києві. Як справи? На висоті! Тепер я офіційно заручений, – блаженним голосом повідомив останні новини старому другові Іван і подумав, що той легкий на згадку.

– Вітаю!!! То виходить у нашому невільницькому полку поповнення? Скоро ти дізнаєшся: як воно бути інколи зверху та все життя відчувати на собі гостренького підборчика дружини. А взагалі я щиро підтримую твій вибір. Дівчина - просто золото. Розумна, вихована, красива. Чого ж іще потрібно такому хижакові? – весело вітав товариша майор Карімов.

– Так, брате! Я уже в святій неволі. Щасливий до нестями, а ще одвічний ваш боржник. Танюшка як розповіла подробиці тих ваших блискавичних дій... Їй Богу, твоя жінка диво! – піднесено дякував Горностай.

– З цим не сперечатимусь та я телефоную аби додати тобі ще гарних новин, капітане. Взяли ми твого кривдника за самі помідори. Звісно по гарячому не вийшло, але головне, що сяде надовго: як за розповсюдження, так і за напад на співробітника.

– І знову дякую, панове суміжники! Я тоді був дуже злий і накоїв дурниць, а ти Каріме, завжди тримаєш слово! Хотів би взяти тебе шафером, але ж ти одружений. Тому малий Кіпрач готується виконати цю надважливу місію, – жартівливо заговорив про весілля Іван.

– Тобто свято не за горами? І треба готувати подарунки й фрак? – спеціально розкручував шалену радість друга Тарік.

– Неодмінно! Ти зі своїми заслугами за «хрещеного батька» будеш. Коли б скоріше. Бо наразі доїхав, а вікна домівки темні, – важко зітхнув Горностай.

– Тримайся, друже, ще трохи побудеш вільним. Головне аби ніхто молодій про парубоцьку вечірку не розповів. Інакше капець! Пам’ятаю, моя Ніла ту повію ледве не задавила. Ну, все! З’являться новини, щодо процесу, зателефоную. Наразі бувай!

Розділ 31.

Як спалося кожному з них, напарники враженнями не обмінювалися. Роботи дійсно було багато, а ще більше запитань. По-перше, необхідно зрозуміти: дітлахи залишаться в сиротинці, чи для них знайдеться опікун серед рідні загиблих? Ну, а по-друге, треба опитувати не лише родичів, а й сусідів, знайомих і т.д. Тобто традиційна кропітка праця, яку слідчі робити добре вміють.

Від щирого бажання докопатися до істини - факти почали спливати один за одним. З опитування свідків та розгляду документів, що знаходилися в оселі з’ясувалося наступне. Загиблий чоловік мав незначні успіхи у власному бізнесі. Він очолював бригаду міських перевізників та переймався через борги.

Зате особа вбитої дружини була цікавішою. Єдина донька відомого колись тенора Недовінчаного отримала від батька у спадок цю квартиру на Лисенка й горезвісну дачу в Конча-Заспі. Артист давно овдовів та, після одруження доньки, переїхав жити до елітного передмістя.

Дочка не пішла талантами у свого тата, а жити звикла на широку ногу. Через це грошей завжди не вистачало. Крім того, пара вже мала двійко малюків - Інну і Янчика. Коли старий співак помер, у молоді геть не було часу привести дачу до ладу.

Якось до них внадився хитрий рієлтор, що вбачав у продажу об’єкта на Голосієві добрий заробіток. Звісно занедбаний маєток пішов нижче ринкової вартості, але сума вийшла пристойна. Подружжя розрахувалося з накопиченими боргами та левову частку вирішено було тримати вдома. Чому вони не поклали кошти до банку -залишалося загадкою. І в результаті родинні статки, замість користі, принесли невиправну біду!

Скоро знайшлася родичка, по лінії вбитого чоловіка. Його тітка приїхала на упізнання й дала свідчення, що ніколи не любила старого випещеного свата. А коли в неї запитали про опіку над маленькими внучатами - навідріз відмовилася. Сказала, що має багато справ у фермерському господарстві та взагалі не вміє спілкуватися з дітьми... Це означало, що малечею опікуватиметься держава.

Лейтенант Кіпрач з тією родичкою не говорив. Він дозволив бути вихованим з нею своєму старшому напарникові. Адже через ганебну поведінку жінки міг зробити щось недоречне.

Аби здихатися печії на серці, молодий слідак попхався на місце злочину та настирливо шукав усе, що згодиться для розкриття подвійного вбивства. Серед купи паперів він добряче нанюхався пилюки, але старання виявилися не марними. Лейтенант знайшов підтвердження припущень патолога Зайдеса, що пара була розстріляна з пістолета Макарова. Принаймні кулі, що він вилучив з обох тіл були калібром 9 мм.

Лейтенант тримав у руках пошарпану грамоту, з гербами тодішнього союзу. Папірець свідчив, що співак свого часу проїхався з концертами групою радянських військ, розташованих у Європі. Його спів так сподобався військовому керівництву, що з вдячності вони подарували талановитій людині вогнепальну зброю. Наразі звичаї тих років виглядали дещо незрозумілими й дивними, але свою фатальну справу небезпечний предмет зробив.

А ще навіть без доказів було ясно, що вбивство скоїв хтось дуже близький родині. Той, хто міг безперешкодно з’являтися і йти з цього дому. Той, хто знав, що подружжя провернуло грошовиту угоду та ще й має у помешканні купу готівки. Виходить попереднє припущення, що пара сама вина у розголошенні інформації залишалося актуальним.

І якщо питання про зброю якось прояснилося, то особа зловмисника поки була такою ж туманною, як попередня «квітка папороті»... І чому останнім часом Кіпрачу з Горностаєм аж так не щастить? Вони розумні й старанні та намагаються допомогти правосуддю, а фортуна знову й знову тицяє їх обличчями в порожнечу?

Заради справедливості треба сказати, що Геннадій уже кілька разів побував у притулку, куди оселили Інь і Янь. Так слідчі відразу нарекли діточок, як тільки побачили їх імена в документах. І навіть якби невиправні романтики не мали схильності називати кожну справу по особливому, дивлячись на цих дітей нічого іншого не йшло до голови. Світлоголовий хлопчик та русява дівчинка - що тут ще додаси?

Кожного разу Генка з радістю дивився у ті ясні оченята й привозив гостинці, наче своїм. Крім дитячих смаколиків він приволік гарну ляльку й пухнастого ведмедя та розумів, що дітки потроху відходять від шоку. Вони більше не здригалися від кожного звуку, а ще було помітно, як чекають на нього. По ходу молодий слідак вивчав усе навколо. Він давно просканував виховательок, мов рентген і зрозумів, що до дітей ті ставляться уважно.

Кіпрач не чекав від крихіток нагороди, але скоро отримав її. В притулку був величезний дитячий майданчик, з кольоровими гірками, гойдалками та веселими будиночками на піску. Геннадій спеціально читав ночами казки, а як приїздив до малих, то переповідав їм виразно й артистично. Діти заводилися й забували з ним, що тепер одвічні сироти...

Та одного разу Янчик сумно сповістив:

– Дядю Гено, тоді ми також повинні були гратися у садочку. Але мама сказала, що треба поїхати за одягом. Тільки тато повернувся додому з дядею Василем. Вони пішли до кімнати та про щось сперечалися. А далі ми з кухні почули «вибух за вибухом». Мама дуже злякалася й запхала нас до комори. Сказала сидіти в коробці, доки вона не дозволить вийти. А сама побігла...

– Янчику, а хто такий дядьо Василь? – спокійно запитав лейтенант, а в самого аж дрижаки по тілу пішли.

– Він працює з татком і в нас часто буває... Далі ми з Інешкою знову почули «вибух», тільки ближче до себе. Я накрився халатом і затулив їй рота й очі. Ми сиділи у пітьмі, як прочинилися двері й відразу знову смеркло. Якийсь час було тихо, але мама сказала не виходити і я слухав її. А далі стало ще страшніше. В коридорі щось гупнуло й ми почули багато незнайомих голосів. Я б іще там сидів, але потім прийшли Ви...

– Дякую тобі, маленький захиснику, – промовив надломленим від хвилювання голосом Кіпрач та інстинктивно поцілував хлопчика в лоб. А той зашарівся й опустив густі вії:

– Дядю Гено, не треба. Я вже великий. Інко, не смій брати пальці до рота, вони брудні! – легенько відштовхнув рученята дівчинки від рум'яного ротика він і дійсно був єдиним захисником сестрички на поточний момент.

Ще на початку розмови, як лейтенант зрозумів, що малий видає цінні свідчення, він увімкнув диктофон. П'ятирічна дитина зробила неможливе й покроково відтворила картину вбивства батьків. А ще малий розповів, як мати виконала свій основний обов'язок – встигла сховати малюків і забрала на себе кулю вбивці.

– Янчику, а як іще називав дядю Василя твій тато? – вже геть дурне запитав у маленького свідка Геннадій.

– Не знаю. Інколи казав, що Василь жадібний і дурний та з клієнтом не вміє працювати. Про прізвище треба у тата запитати, як повернеться з відрядження... – після цих слів затремтів Геннадій.

Тобто виховательки наплели дітлахам історію про відрядження батьків? А що вони повинні були сказати? «Ваших тата й маму жорстоко вбив і пограбував дядьо Василь» Так? У подібній ситуації навіть з дорослими завжди складно, а тут взагалі неможливо віднайти потрібних слів.

– Добре, Янчику. Ти молодець! Тільки мені, на жаль, треба йти. Бувай, маленька Інночко! – змахнув на прощання рукою Кіпрач і уточнив: – Що вам наступного разу привезти?

Він подумав, що скажуть: «Маму й тата». Але діти ввічливо помахали йому долоньками й Кіпрач боявся, що розплачеться. Так неймовірно він до них прикипів.

Та головне, що отриману інформацію треба уважно опрацювати й негайно мчати з Горностаєм до перевізників, аби віднайти лиходія, що забрав у цих янголят батьків.

Тільки войовниче налаштовані напарники проїхалися на точку, де збирались перевізники майже марно. Ні, вони дізналися від колег вбитого багато цікавого, тільки потрібного Василя не знайшли.

Розповсюджене ім'я спочатку зіграло з оперативниками невдалий жарт. Вони скрутили першого ліпшого тезку, та чоловік клявся, що зроду не був у квартирі на Лисенка й ледве знав загиблого. У підозрюваного вилучили відеореєстратор та поки відпустили.

Зате хлопці в один голос стверджували, що інший Василь не виходив на роботу вже кілька днів і дійсно приятелював з убитим. У товаришів були якісь мутки щодо заміни шин чи ще якоїсь халепи? А більше їх обох ніхто не бачив.

В управлінні Кіпрач з Горностаєм миттю отримали дозвіл та оголосили Василя Бевзюка у загальнодержавний розшук. Тільки навіть якщо й не подали б - наступної доби наші славні прикордонники затримали недолугого вбивцю, при перетині українсько-білоруського кордону.

Та тварюка запхала криваві гроші у пакети для сміття й розмістила у всі відомі йому щілини старенького Опеля. У кайданках, з викраденими у дітей коштами, вбивцю доправили у Київ.

Розділ 32.

Капітан Горностай їхав у свій порожній дім і його серце краялося. Так, сьогодні керівництво похвалило їх з напарником за ще одну швидко розкриту справу й катюга, що залишив дітей сиротами, надовго потрапить за ґрати. Подібний результат завжди додавав натхнення й мотивував Івана продовжувати чистити світ від поганців. Ось тільки малий Кіпрач його дещо хвилював. Напарник геть здурів та їздив до сиротинця, наче додому і весь час говорив про тих малят...

Забринів телефон і капітан подумав, що то його ластівка хоче побажати доброї ночі. Але з гарнітури почулися впевнені нотки голосу Таріка Карімова.

– Вітаю, брате! Радий тебе чути. Скажи хоч щось життєрадісне, бо я без своєї Танюшки засох, мов та мумія. Звільнився раніше, а додому не хочу. Без неї до ранку хоч на стінку лізь. Я вже всю фантастику в мережі перекопав та не допомагає, – щиро довіряв свій душевний біль другові Горностай.

– Привіт, книгомане! Ну, всю перечитати у тебе духу не стане, а щодо оптимістичних новин, тут я можу посприяти. Для цього й телефоную. Сьогодні відбулося перше судове засідання в справі Підгрушного, щоб йому на світ не народжуватися... Так от я в залі просто тріумфував. Стільки свідків ще зроду не бачив. І всі, як один, топлять його безжально та обґрунтовано. Я поговорив з суддею й ми викреслили зі списку твою вчительку. Навіщо їй зайві спогади й переживання? Того спрута власні підлеглі закопають так, що на волю лише в труні вибереться. Ну як, розрадив я тебе хоч трохи, хижаче? – лукаво запитав Тарік.

– Так. Щиро дякую, Каріме! Моя дівчинка геть не пристосована до наших грішних справ. А я сьогодні ж почну складати план весілля та порадую красунечку, що все закінчилося, – як тільки розмова заходила про Таню, цей самозакоханий колись сміливець робився невпізнанним. Але його оточення до подібних змін уже звикло.

– Хм! Чути таке від тебе приємно й разом з тим дивно, капітане! Хіба ти не розумієш, що для неї все тільки розпочинається? І якщо за пару літ з глузду не з'їде, то звикне й стане справжньою половинкою опера Горностая, – нагадав загальновідомі істини про їх життя майор Карімов, а потім додав: – Я тільки про твого напарника не втямив. Що йому хтось дітей підкинув? Бува, не та гаряча повія з вашого «Тайм-аута»?

– Боронь Боже. Це відгомін нашої крайньої справи. Як я казав, ми розкрили подвійне вбивство, по гарячих... І дурисвіт, що намагався вивезти за межі країни купу чужого бабла, сяде за навмисне з обтяжливими. А від убитих залишилося двійко малят: трьох і п'яти років. Вони звісно гарненькі, але Кіпрач уявив себе месією й ганяє до них у притулок, як тільки має час. Про бабів забув і про більярд. Навіть мене ігнорує, – докладно пояснював проблему з напарником Іван.

– Ось у чому справа? Ясно. Ну, хлопцю вже й оженитися не завадило б та своїх завести. Тому й казиться. Тільки де в наш час знайти йому рівню? Він же у вас недоторканий мораліст. А в нинішніх смурфетток лише одна думка в голові та й вона з телешоу: як вийти заміж за мільйонера, – міркував ще один досвідчений козак.

– Це факт, Таріку. Ну, добре, дякую тобі ще раз за звільнення моєї крихітки від тяжких зобов'язань і чекай на запрошення, як я обіцяв. Вітання твоїй неперевершеній дружині! – відключив слухавку Горностай і тепер заїхав до двору орендованого помешкання з посмішкою на вустах.

А наступного дня сталося таке, що назвати просто дивним не вийде. Геннадій заглибився в одну зі старих справ і намагався звести кінці з кінцями. Та ось на екрані з'явився невідомий виклик. Він відповів і закляк:

– Хто перепрошую?..

– Даруйте, лейтенанте Кіпрач, та виходить тоді ввечері я тобі так заїхала, що тепер зі слухом погано? – дзвінко розсміялася своїм неповторним сміхом Ніла. – Вітаю з розкриттям чергової справи!

– Дякую, пані Карімова... Тільки ніяк не допетраю: звідки в тебе подібна інфа? Адже з вашими нариками вона ніяк не пов'язана, – поки не розумів, радіти йому чи боятися, лейтенант. А шалена й підступна Пума та неймовірно привітна жінка відповіла так:

– У цьому житті, Гено, все якось пов'язане. Але ти не напружуйся, я не в справах телефоную. У мене особисте запитання й воно тебе здивує.

– Слухаю уважно, капітане!, – пожартував Геннадій і навіть не уявляв, на що вона натякає. – Та облиш субординацію! Як я пам'ятаю, ти бажав зі мною зустрітися неофіційно. Ще не передумав? – з кожним словом вона ставала все лагіднішою, але Геннадій подібним стрімким змінам не довіряв, як слідчий і тому шукав: у чому тут підступ.

– Ясно. Хтось із вас хоче перевірити мене на міцність. Кажи, це Горностай щось задумав? А тебе попрохав, бо знає, що я тобі не відмовлю. Чи ти вирішила чоловікові нерви полоскотати? Він все ганяється за нічними привидами зі шприцами, а тебе увагою обійшов. Так? – геть зневірився в хорошому лейтенант.

– Ой, Гено! Якби я тебе не знала, то образилася. Запам'ятай, що дорожче мого Таріка я не маю нікого у світі й він це добре знає. А наш спільний знайомий капітан Горностай дійсно причетний до цього дзвінка. Тільки в якому сенсі - скажу особисто. Виходить вниз, я тебе в червоній Хонді на стоянці чекаю, – далі дивувала Кіпрача вона.

– Навіть так? Уже спускаюся, – закрив теку Геннадій та губився в думках.

Він глянув на себе в дзеркало біля входу, нічого нового там не побачив і попрямував туди, де його чекала неповторна з минулого.

Вона дійсно була саме така. Красуня, що розквітла мов особлива небачена квітка, сиділа за кермом і посміхалася примруженим сонячним поглядом. Генка відчинив дверцята й запитав:

– Битися відразу будеш чи як поговоримо?

– Гено, не починай! Ну, скажи заради Бога, хто так приходить? Ніч надворі, я після завдання ще вся смикана. І тут нате вам: я твій старий знайомий... Ну, я й не стрималася. Вибачай! – розвернулася до нього на сидінні Ніла й продовжувала випромінювати поглядом усі барви сонця.

– Та жартую я! Щасливий бачити тебе в доброму гуморі. Але якби ти за мене заміж вийшла, то вночі я виносив би сміття, – вже повністю потрапив у полон її чар Геннадій, хоч мотивації візиту поки не відчував.

– Роки тебе не змінили, Кіпрачу! Добре, скажу без викрутас. Вчора почула від Таріка, що ви закінчили розгляд справи з убивством батьків, а малята вимушено потрапили до сиротинця. Це так? – чомусь зашарілася Ніла.

– Так! – спантеличено дивився на неї Геннадій.

– Добре. Не роби такі очі, наче прибульця побачив. Це ж я, та сама Ніла Сахно, якій ти розповідав що їв на сніданок і чим хочеш займатися все життя. Казав, що я твій найвірніший друг. Але життя вирішило інакше й не помилувало нас. У тебе відібрало батьків, а в мене материнство. Так сталося. Тому я прошу тебе про послугу: познайом мене з цими діточками, будь ласка. І якщо вони побачать в мені добру людину, ми з Таріком візьмемо їх на виховання. Про це ми вже давно мріємо, тільки якось не було часу й нагоди. А тут ти зі своїм вселенським добросердям знову на голову впав. Ну, як? Допоможеш старій знайомій відчути себе повноцінною? – такої відвертості він не чекав. Генка слухав і не знав: радіти йому чи шкодувати?

Спочатку вона зникла на довгі роки. Потім намагалася прибити, а тепер з'явилася й розповідає про дуже особисте та просить його стати посередником між нею й маленькими крихітками, яких він так полюбив. І що йому робити? Може просто відмовити? Дивно, адже їй стало б духу самій піти до притулку та Ніла вирішила запитати в нього, геть сторонньої діткам людини. Це чогось варте, бо у маляток з'явиться шанс повернутися до нормального життя. Звісно Генка поняття не має: який той її незрівнянний Тарік, але ж він сам точно не може дати діткам родину, яку пропонує Вона. Та й він завжди буде поруч... З ким? З дітками чи з Нею?

– Ну, що ти закляк? Ніколи не бачив жінки-каліки? Та це не моя вина. Добре, вибач, що відірвала від справ. Я вже поїду, – стала наразі геть іншою ясноока красуня, а Генка зітхнув і промовив:

– Та не гони коней, зачекай! Я повинен зрозуміти: ти жартуєш чи серйозно?

– Бідолашний, зневірений Кіпрач! А хіба про таке жартують? Я не кожному відкриваю свою душу навстіж. Але ж ти в ній уже бував, тому й довірила найстрашніше, – тепер здається до нього повернулася та, яку він колись знав.

– Ти не ображайся, будь ласка, Ніло. Ми обов'язково поїдемо і я познайомлю тебе з цими неземними створіннями. Вони наче янголята. Просто я такого не чекав і не готовий все відразу сприйняти. Я не знаю, як вийшло та я люблю тих дітей, наче рідних. Ось і намагаюся збагнути: чи полюбиш ти їх хоча б так, як я.

– Тоді зателефонуй, як вирішиш. А я спробую довести, що не лише ногами вмію битися, а й серцем ще жива. Ти прости, що так напосілася й не зволікай. Бо мені чомусь здається, що цього разу у нас все вийде, Геннадію Кіпрач. Рада була повернутися з тобою до минулого життя... Бувай! – махнула вона на прощання долонею, а Генка раптом подумав, що саме таким рухом прощаються з ним маленькі крихітки. То, може, Ніла Сахно і є їх долею визначена мати?

Розділ 33. ХЕПІ*ЕНД

Ось і прийшов той щасливий день, якого Іван Горностай чекав усе своє життя. Залишилися в минулому бентежливі спогади, як вони з Танею взявшись за руки, вперше увійшли до РАЦСу, аби подати заяву. Потім обирали святкове вбрання й купували обручки. Шукали відповідний невеличкий ресторан та обговорювали з дизайнером оформлення зали. Далі сперечалися з шеф-кухарем щодо меню, кількості блюд і перераховували гостей... І все це вони робили разом так завзято й злагоджено, наче народилися для спільних справ.

А сьогодні прокинулися й побачили, що за вікном усе біле! Не так часто тепер грудневий Київ може похвалитися першим снігом. Та ще більшим дивом було те, що сніг сипав вночі, а на ранок поступився місцем сонцю й лежав тоненьким пухнастим килимом. Яскраві промені на синьому небі віддзеркалювалися в тій недоторканій красі й підказували, що життя пари буде світлим, як цей зимовий ранок і чистим, мов перший сніг.

Навіть Геннадій Кіпрач забув про свій сум і, вдягаючи перед дзеркалом урочистий костюм з метеликом наспівував мелодію, яку колись вони дуже любили слухати з Нілою.

Ні, він не відбив у майора Карімова його кохану дружину. Навпаки, Генка щиро допоміг їм стати справді щасливою й повною родиною. Він страшенно хвилювався, коли вперше повіз Нілу до дитячого будинку. Як представити її дітям, що вже втратили віру в людей? Так, до нього вони звикли й приросли своїми маленькими душами, а що буде коли відштовхнуть її? Ту, що так натхненно бажає материнства!

Дива на землі бувають різні, але коли крихітна русоволоса дівчинка уважно подивилася на тьотю, а потім простягнула до Ніли рученята й попрохала обійняти її, Генка мало не заплакав! Як? Він врятував їх, леліяв і любив як рідних, а тут просто зайшла красива жінка й Інночка віддала своє серце їй... Ох, вже ці жінки!

Наступного разу поважний захисник маленької родини, Янчик, дозволив тьоті Нілі прийти з її чоловіком. А ще через кілька днів Карімови написали заяву про усиновлення. Далі були різні перевірки й довідки, але все стало на свої місця, коли в черговий приїзд подружжя почуло від Інночки:

– Мамо, я хочу додому! Янчику, чому ти мовчиш?

Хлопчику також сподобалися нові батьки, але він був старшим і розумів, що для повноцінного споріднення потрібен час та не хотів знову травмувати сестричку й відповів:

– Інка все ускладнює та я не проти...

Отак вони й зрослись. А Геннадій став частим і добрим гостем в домі Карімових. Як виявилося чоловік його колишньої коханої - дуже веселий і запальний дядько. Він вміє катати малюків на спині й підкидати до стелі так, що вони верещать на весь поверх. Також знає купу непристойних анекдотів й пече їх, коли дітки не поруч, а пиво - на столі! Виходить Ніла не так вже й прогадала з ним? Та Генка не ображається, він поважає Щастя й мріє знайти своє.

Сьогодні у нього дуже відповідальна місія: віддати в руки коханої жінки свого напарника і вчителя. Того, з ким вони вже з’їли свій пуд солі, а може й ні? Бувало, що над їх головами свистіли кулі чи кошмарило начальство. За спиною багато розкритих справ і деякі «глухарі». Ще залишався в пам'яті підлий наклеп та поранення вірного друга...

Ой, леле! Здається щасливе подружжя вже під'їхало до входу в ресторан, на білому коні (лімузині). Білосніжно-золотаві кульки гойдалися навколо дверей та, на фоні снігу, вже не були такі чарівні. Зате Генка поважно йшов з подружкою Тані трішки позаду молодят і поглядав на всі боки, гордо охороняючи їх тил.

Наповнений гостями зал зірвався аплодисментами й засяяв посмішками, а потім всі почали розсідатися за стіл. Спочатку радили встановити його буквою «П», але Горностай вперся у найголовнішу літеру свого життя й тому пригощатися й пити за щастя молодих вирішено неодмінно за пишною літерою «Т». Власне, як годиться. Так всім добре видно винуватців урочистості, свідків та батьків.

Мама Тані відносно очуняла й заради такого прекрасного моменту сиділа під пильним наглядом лікаря Дмитра Петровича. Це ж він рятував її доньку в ту шалену ніч, а ще дама йому дуже сподобалася й чоловік здається виконував тепер не лише лікарський обов'язок. Свати Горностаї в цьому зібранні трішки розгубилися, адже приїхали з периферії й тут нікого не знали, та це діло поправне.

Ось тамада дав слово батькам винуватців чарівного зібрання, а потім під звуки «Гірко!» народ почав молоти таку нісенітницю, що хоч безвісти йди. Та заради деяких товстеньких конвертів можна витримати одноразове катування. Все-таки непогані звичаї започаткували колись!

Квіти, що вже не вміщалися в горщиках на столі звісно зів’януть, та вдале доповнення до шлюбного кошика згодиться новоспеченим Горностаям. І в весільну подорож, як мріяв Іван, вони попрямують далеко й сховаються від усіх на деякий час, аж доки обов’язок не покличе.

Далі оголосили про танець молодят і публіка завмерла, коли Іван обережно притис тендітну дружину до себе й повів у вільному польоті залою. І чому наречені завжди такі красиві? Хіба справа в пишному вбранні чи урочистій зачісці, з білосніжними лілеями під вуаллю. Ні, справа в очах, що сяють як те сонце за вікном або й краще. Вона дивиться на Нього й не бачить більше нікого на землі! Просто тулиться до того, кому довірила все життя, до останньої краплі.

А як дозволили приєднатися до таночка тим, хто вже наклюкався ігристого й чогось міцнішого, почалося справжнє божевілля. І пішло гуляння на селі!!! Молодята вибралися з хаосу й присіли трохи відпочити від постійної уваги та й взагалі - зранку на ногах були. Нехай собі народ відривається, для того й прийшли.

Тарік Карімов наблизився до молодят з бокалом вина й примружив свій мудрий погляд:

– Ну, ось ти і в ярмі, брате! Хоча такої господині може побажати будь-хто на землі. Вітаю! Ви неймовірна пара. Що, Ваню, тепер ти знаєш навіщо ми народжуємося на світ? Щоб їх обожнювати й берегти. А ти, Таню, йому спуску не давай, бо Горностай дуже вперта й хижа тварина... Мовчу й не кажу «гірко», бо солодко від усієї душі!

Карімов скромно засунув до рук побратима тугенький пакунок і хотів піти, але Горностай його зупинив:

– Зажди, дорогий! Я не зрозумів: а де Ніла? Ти що з'явився до нас один?

– Щиро перепрошую за це, любі мої! Ніла з дітьми вирішила побути з мамою Аміною. Після всього, що дітлахи пережили ми не наважилися вести їх у гамірне місце. Та я не один. Мене супроводжує молодша сестра - Ясмін.

– Це така ясноока граційна принцеса, що наче зійшла зі сторінок східної казки? Я бачив її у вас раніше, а скільки їй тепер? – поцікавився Іван.

– Дев'ятнадцять скоро виповниться. Вона студентка Могилянки. Та власне навіщо розповідати? Он вони з твоїм напарником такого жару дають посеред зали! А малого Кіпрача наче підмінили. Крильця виросли й сяє та не відходить від Ясмін, – хитро посміхнувся досвідчений Тарік.

– Звідник ти, Каріме! Але пара дійсно очі сліпить, такі разом гарні! І мій напарник вже геть потік... Танечко, а що це ти робиш? – не зрозумів Іван, коли побачив як його кохана тихенько перехрестила яскраву парочку.

– Я найщасливіша на землі й можу щиро відколоти шматочок та благословити Гену і Ясмін. Ви ж бачите, що амурчики вже заплутали їх у свою сітку Кохання! Генка так довго морозився через малюків. Нехай йому випаде Щастя!

Після цих слів Горностай не витримав і огорнув свою мудру й ніжну обома руками та тихенько промовив:

– Я кохаю тебе більше за цілий світ! І не буде такого дня, коли перестану це говорити. А ти, мій друже, все правильно зробив! Якщо наше братство перетвориться на родину – це буде просто фантастично... І те, що ви діточок охрестили та взяли Генку за хрещеного батька також багато чого варте. Ну, як це малюки жили без Божої підтримки?

Наразі Іван пригадав, як запитали у маленьких сиріток про хрещених батьків, а вони про таких зроду не чули. Виходить їх кревні батьки якимись антихристами були? Тому й це питання вирішилося позитивно.

– Але ж Геннадій вже й так нам рідня, через малюків, – кивнув Тарік.

– То через малюків, а коли у Кіпрача з тією принцесою народиться двійня - отоді вже будемо пити кілька днів! – весело загадував наперед неймовірно щасливий чоловік.

– Амінь, брате! Не маю жодного заперечення! – обійняв його за плече Тарік і пішов на своє місце, щоб дати молодим Горностаям поринути у світ, за який вони боролися дуже важко.

Слова молодого Горностая не були пропущені Господом. Через кілька місяців Геннадій Кіпрач освідчився чарівній Ясмін, бо побачив у ній ту єдину й неповторну, яку так довго шукав серед мрій. І нехай її звати не Ніла, та він почувався навіть щасливішим, ніж в юності. Адже знайшов дівчину, що була чистіша за сніг, який так раптово вкрив Київську землю в день їх знайомства.

До речі, про справу «квітки папороті» назавжди забули, бо дійсно такого явища не існує на землі. А три щасливі родини проростають новими ніжними паростками й пускають міцне коріння, що так необхідне усім. То ж побажаємо їм довгого й насиченого добрими подіями життя і непереможного Кохання, яке тримає на собі цей неоднозначний світ!

Кінець