Читати книгу - "На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Діти, — кажу я, підійшовши до дошки, — ми зараз напишемо велике латинське «Л». Десять рядків «Л», потім п’ять рядків «Ліна» і п’ять рядків «ластівка».
Я повільно виводжу крейдою букви та слова на дошці. За спиною чую шарудіння і шурхіт. Я чекаю, що мене піднімуть на сміх, і обертаюся. Але це діти відкрили свої зошити й приготували дошки для писання — нічого більше. Сорок дитячих голівок слухняно схилилися над завданням. Я просто вражений.
Скриплять грифелі, дряпають пера. Я ходжу туди-сюди між лавами.
На стіні висять розп’яття, опудало сови й карта Німеччини. За вікнами без кінця пролітають низькі хмари.
Карта Німеччини розфарбована двома кольорами: зеленим і брунатним. Я зупиняюся перед нею. Кордони заштриховані червоним; дивною кривулястою лінією тягнуться вони зверху вниз. Кельн — Аахен, а ось і тонкі чорні нитки залізниць. Гербесталь, Льєж, Брюссель, Лілль. Я стаю навшпиньки. Рубе, Аррас, Остенде. А де ж гора Кеммель? Вона взагалі не позначена. Але ось Лангемарк, Іпр, Біксшоте, Стаден. Які вони крихітні на карті, крихітні цятки, тихі, крихітні цятки. А як там гриміло небо й тряслася земля тридцять першого липня під час спроби великого прориву, коли ми за один день втратили всіх наших офіцерів.
Відвертаюся від карти й оглядаю світлі та темні голівки, старанно схилені над словами «Ліна» і «ластівка». Хіба не дивно: для них ці крихітні цятки на карті будуть лише заданими уроками, кількома новими назвами місцевостей і кількома новими датами для зубріння на уроках світової історії, які нічим не відрізняються від дат Семирічної війни або битви в Тевтобурзькому лісі.
У другому ряду схоплюється хлопчик і високо піднімає над головою зошит. У нього готові всі двадцять рядків. Я підходжу до нього й показую, що нижнє заокруглення букви «Л» у нього надто широке. Погляд вологих дитячих очей такий осяйний, що на мить я розгублююся. Швидко йду до дошки й пишу знову два слова, вже з новою великою літерою: «Карл» і… рука моя на секунду затримується, але я не можу побороти себе, немов інша, невидима рука виводить за мене: «Кеммель».
— Що таке «Карл»? — запитую я.
Піднімається ліс рук.
— Людина! — кричить той самий малюк.
— А Кеммель? — питаю я, помовчавши, і туга стискає серце.
Мовчання. Нарешті одна дівчинка піднімає руку.
— Це з Біблії, — нерішуче вимовляє вона.
Деякий час я не зводжу з неї очей.
— Ні, — відповідаю я, — ти помилилася. Ти, напевно, думала Кедрон або Ліван, чи не так?
Дівчинка злякано киває. Я гладжу її по голові.
— Ну, тоді напишемо краще «Ліван». Це дуже красиве слово.
Я знову замислено ходжу туди-сюди між лавами. Час від часу відчуваю на собі допитливий погляд, спрямований понад зошитами. Зупиняюся біля печі й оглядаю дитячі обличчя. Більшість схожі на старанні посередності, деякі — шахраюваті, ще інші — тугодуми, але трапляються обличчя, в яких світиться щось яскраве. Цим у житті не все буде здаватися само собою зрозумілим, у них не все буде йти гладко.
Раптово відчуваю напад страху. Ось завтра ми пройдемо займенники, думаю я, а наступного тижня напишемо диктант; через рік ви будете знати напам’ять п’ятдесят питань із катехізису, через чотири роки почнете таблицю множення другого десятка; ви виростете, і життя візьме вас у свої лещата; в одних ці лещата будуть тугішими, в інших — слабшими, хтось житиме спокійніше, а хтось — неспокійно, хтось щасливіше, хтось — нещасніше. У кожного буде своя доля, така чи інша, хочете ви того чи ні.
Чим я можу допомогти вам? Дієвідмінами чи переліком німецьких річок? Вас сорок, сорок різних життів стоять за вашими плечима й чекають на вас. Якби я міг допомогти вам, із якою радістю я зробив би це! Але хіба в нас людина може підтримати людину? Хіба можу я чимось допомогти хоча б Адольфу Бетке?
Дзвенить дзвінок. Перший урок завершився.
Наступного дня ми з Віллі одягаємо наші візитки — мою якраз вчасно надіслали — і вирушаємо з візитом до пастора. Це входить у наші обов’язки.
Пастор приймає нас люб’язно, але стримано: після нашого бунту в семінарії в солідних колах про нас пішла погана слава. Увечері нам ще належить відвідати громадського старосту — це теж входить у наші обов’язки. Але зі старостою ми зустрічаємося в шинку, який одночасно слугує і поштовим відділенням.
Староста — хитрий селянин зі зморшкуватим обличчям; першим ділом він пропонує нам кілька склянок горілки. Ми не відмовляємося. Переморгуючись, до нас підходять ще кілька селян. Вони кланяються, і кожен у свою чергу пропонує нам по скляночці. Ми ввічливо цокаємося. Вони нишком підштовхують один одного ліктями — мовляв, бідні курчата. Ми, звісно, одразу зауважуємо, що їм хочеться нас напоїти та посміятися з нас. Мабуть, вони проробляли такі жарти не раз: зі сміхом розповідають вони про колишніх молодих учителів, які викладали в тутешній школі. Вони впевнені, що ми скоро здамося; на те є три причини: по-перше, городяни без сумніву менш витривалі, ніж селяни, по-друге, вчителі — люди освічені й тому не дуже вміють пити, по-третє, у таких молодих хлопців, ясно, і досвіду немає у цій справі. Можливо, щодо колишніх семінаристів це й було так, але в нашому випадку вони випустили з уваги важливу обставину: що ми кілька років були солдатами й пили горілку великими кількостями. Ми приймаємо виклик. Селяни хочуть лише злегка пожартувати з нас, ми ж тричі захищаємо свою честь, і це додає нам відваги.
З нами за столом сидять староста, писар і кілька дужих селян. Цілком імовірно, що з тутешніх п’яничок вони найміцніші.
З легкою, по-селянськи хитрою посмішкою вони цокаються з нами. Віллі робить вигляд, що він уже напідпитку. Сміх навколо посилюється.
Ми теж купуємо всім по пиву з горілкою. Потім, без перепочинку, випиваємо ще сім склянок, від кожного з присутніх. Селяни вважають, що тут нам і кінець. Трохи оторопіло дивляться вони, як ми, не кліпнувши оком, осушуємо склянки. У поглядах, якими вони дивляться на нас, з’являється повага. Віллі з незворушним виглядом замовляє всім ще по одній.
— Пива не потрібно, тільки міцні напої! — кричить він господареві.
— Тільки горілку? От чорт! — говорить староста.
— Не сидіти ж нам тут до ранку, — спокійно зауважує Віллі, — адже від пива тільки тверезієш!
В очах у старости з’являється подив. Ледве повертаючи язиком, один із наших колег по застіллю визнає, що ми вміємо пити. Двоє мовчки встають з-за столу
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші», після закриття браузера.