Читати книгу - "Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Мені не випадало такої нагоди, — відповів я.
— Атож. Чого б то вам плакати.
«Починається, — подумав я. — Білорусія іде в наступ».
— Перепрошую, — пробурмотів і вже хотів помалу втікати. Причіпки заплаканої жінки — це останнє, чого мені зараз хотілося.
— Знаю, — промовила вона гірко. — Війна. Смішно плакати просто так. Але я плачу. Плачу навіть, коли навколо гримлять сотні битв.
Я зупинився.
— Розумію вас. І до чого тут війна? Якщо поріжеш палець, то він не болітиме менше від усвідомлення, що десь вбивають сотні тисяч людей.
«І чого я мелю такі дурниці? — подумав я. — Чого не дам спокій цій істеричці — нехай собі плаче, скільки заманеться? Чому я нікуди не йду?» Але так і стояв мов укопаний, наче вона — остання людина на цій планеті. Аж раптом зрозумів: я не хотів залишатися сам.
— Усе марно, — сказала вона. — Усе, буквально все, що ми робимо! Всі ми помремо, ніхто не уникне смерті!
О, Господи! Тільки цього ще й бракувало! Мовив:
— Тут є багато варіантів. Усе залежить від того, як довго її вдається уникнути.
Вона не відповіла.
— Хочете щось випити?
— Ненавиджу цю кока-колу, — відповіла Наташа. — І що тут за гидоту п’ють!
— А як щодо горілки?
Вона підняла голову.
— Горілка? А де ви знайдете тут горілку, якщо Мелікова нема в готелі? Іде це він подівся? Чому досі не прийшов?
— Не знаю. Але горілка є в моєму номері. Можу принести.
— Прекрасна ідея, — сказала Наташа Петровна і потім додала фразу, що нагадала мені відразу про всіх росіян, яких я зустрічав ужитті: — І чому вона не виникла у вас раніше?
Я взяв у себе залишки горілки і нехотя пішов назад. Можливо, невдовзі прийде Меліков і я зможу з ним грати в шахи, аж поки заспокоюся. Від Наташі Петровни я не чекав нічого виняткового.
Коли підійшов до столика, мені здалося, що переді мною геть інша людина. Сльози висохли, обличчя напудрене і усміхнене.
— Чому ви п’єте горілку? — запитала вона. — Хіба на вашій батьківщині її п’ють?
— Ні, — відповів я. — У Німеччині п’ють пиво та шнапс. Але я стер із пам’яті свою батьківщину і не п’ю ні пива, ні шнапсу. Та й горілки п’ю не так уже й багато.
— Що ж ви тоді п’єте?
«І що за безглузда розмова?» — подумав я і сказав:
— Те, що є. У Франції я пив вино.
— Франція, — мовила Наташа Петровна. — І що тільки німці з неї зробили!
— Мене там не було. Тоді я саме сидів у французькому таборі для інтернованих.
— Звісно! Як ворог!
— А перед тим я сидів у німецькому концтаборі. І теж як ворог.
— Не розумію.
— Я теж не розумію, — відповів я роздратовано.
Якийсь нещасливий випав день. Я весь час крутився у замкнутому колі й ніяк не міг із нього вирватися.
— Хочете ще чарку? — запитав я. Нам справді не було про що говорити.
— Дякую. Більше не треба. Я сьогодні вже досить багато випила.
Я мовчав. Почувався жалюгідно. Здавалося, що я скрізь і водночас ніде.
— Ви тут живете? — спитала Наташа Петровна.
— Так. Тимчасово.
— Тут усі тимчасово. Але дехто залишається назавжди.
— Можливо. Ви теж тут жили?
— Так. Але потім переїхала. Краще б я ніколи звідси не вибиралася. Але ще краще, аби ніколи сюди не приїздила, до цього Нью-Йорка.
Я був надто втомлений, щоб підтримувати розмову. До того ж чув уже занадто багато історій про видатні й звичайні життя, щоб це мене могло зацікавити. Геть нецікаво було слухати жінку, яка бідкалася, що опинилася в Нью-Йорку. Така людина належала до іншого світу, світу тіней.
Наташа Петровна підвелася.
— Мені пора.
На якусь мить я запанікував.
— Ви не дочекаєтеся Мелікова? Він уже зовсім скоро прийде.
— Я так не думаю. Прийшов Фелікс, який його заміняє.
Аж тепер я побачив маленького лисого чоловіка. Він стояв перед дверима і курив.
— Дякую за горілку, — сказала Наташа, глянувши на мене сірими, майже прозорими очима, а потім додала: — Дивовижно, як мало часом потрібно, щоб допомогти комусь. Достатньо буває навіть геть незнайомої людини.
Кивнула мені і пішла. Наташа була навіть вища, ніж я думав. Її кроки лунали на дерев’яній підлозі лунко і завзято, наче вона чавила щось ногами. Вони не пасували до гнучкої худорлявої постаті, яка легенько похитувалася під час ходи.
Я закоркував пляшку і підійшов до дверей, де стояв заступник Мелікова, Фелікс.
— Феліксе, як справи? — запитав я.
— Та так, як завжди, — відповів він не зовсім привітно і глянув на вулицю. — Хіба буває інакше?
Я подивився, як мирно та спокійно він курить, і мене охопила несамовита хвиля заздрості. Його запалена цигарка раптом стала для мене символом усього миру в світі.
— На добраніч, Феліксе, — попрощався я.
— На добраніч. Може, чогось бажаєте? Води, цигарок?
— Ні, Феліксе, дякую.
Я відчинив двері свого номера. Потужною хвилею мене захлиснув потік минулого, наче тільки й чекав, коли я повернуся. Я впав на ліжко і втупився у сірий прямокутник вікна. Не мав на це ради: переді мною виникало безліч облич, деяких уже не було серед живих, я беззвучно волав про помсту і знав, що все намарно, я хотів когось задушити, але не знав кого. Єдине, що я міг, — це чекати, а потім зауважив, що мої долоні мокрі, я плакав.
5
На адвоката я чекав цілу годину. Припускаю, це давня тактика, щоб клієнти ставали поступливіші. Але моя поступливість була йому ні до чого. Я гаяв час, роздивляючись двох клієнтів у передпокої. Один ремиґав жуйку, інший намагався звабити секретарку, запрошуючи її під час обідньої перерви на каву. Дівчина ж тільки хихотіла. І правильно. У чоловіка були вставні зуби, а на короткому грубому мізинці з обгризеним нігтем вилискував маленький діамантовий перстень. Навпроти секретарчиного столу, між двох кольорових гравюр зі сценами нью-йоркського вуличного життя, у рамці висів плакат із одним-єдиним словом: Think! Цю виразну коротку вимогу — думати — я бачив уже не раз, а в коридорі готелю «Ройбен» навіть у геть неочікуваному місці: перед туалетом. Це було найбільш прусським середусього, що я встиг побачити в Америці.
Адвокат був кремезним чолов’ягою з широким плескатим обличчям, на носі — окуляри в золотій оправі. Мав на диво різкий голос і, вочевидь, чудово це усвідомлював, тому намагався надати
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Час жити і час помирати.Люби ближнього свого. Тіні в раю», після закриття браузера.