Читати книгу - "Нічний подорожній, Ярослав Гжендович"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— А що таке «холодний туман»?
Під час здобування інформації важливо, щоб співрозмовник говорив про те, що цікаво саме йому. Більшість людей прагне говорити лише про себе. Тому, коли потрібно здобути інформацію, варто стати вдячним слухачем. Не чекати на момент, коли сам почнеш говорити, а слухати. Розпитувати про подробиці. Палений Гнів нахилився в його бік і пошепки почав:
— Спочатку стає холодно. Навіть у сонячний день. Потім світло робиться дивним, і з’являється імла. Інша, ніж зазвичай. Густа і холодна. Все затихає. Навіть птахи не співають. А потім приходять Пробуджені. Часом це померлі. А часом — потвори. А іноді нічого не видно, тільки людина починає горіти. Або перетворюється на камінь. Мій свояк на моїх же очах постарів і помер. А те, що померло, продовжувало рухатися. Я прибив його списом до землі і втік. Коли приходить холодний туман, часом найгірше, що сидить у людини в голові, постає перед нею, як живе. Моя дружина боялася води. Не навчилася плавати, не підходила до струмка, навіть криниці боялася. Казала, що їй часто сниться, наче вона тоне. Туман наздогнав її в полі під лісом. Казали, що кидалася, як божевільна, ніби на неї напали оси. А потім блювала водою. Цілі відра води з неї виходили, поки не втопилася. У воді, яку мала всередині. На сухому полі.
— Чому ви не підете звідси?
— Ми — люди Грисми. Плем’я Шаленого Крику. Ми не підемо. Хочемо битися. Це наша земля. Нам нема куди йти. Стара каже, що настане день, коли Пробуджені припинять до нас приходити.
Що вони кудись ідуть, і тільки наша садиба стоїть на їхньому шляху. Але одного разу підуть усі і тоді заберуть туман із собою. Саме з нього вони беруть силу.
«Це можуть бути вулканічні випаровування, — подумав Драккайнен. — Токсичні, а тому викликають галюцинації. Або підводні поклади якогось газу, як на озері Танганьїка».
— Тепер, коли ти з нами, ми впораємося, — раптово заявив Палений Гнів. Драккайнен остовпів. — Ти вмієш вбивати Пробуджених. Навчиш нас, і ми підемо битися. Відженемо їх, — тупувате обличчя засяяло ентузіазмом. Палений Гнів у своєму запалі виглядав майже симпатично. — Пустка знову почує Шалений Крик. Ми повернемося на свою землю.
«Це може бути спориння в зерні або щось схоже», — подумав Драккайнен.
— Ніхто не ходить трактом? Я був першим? Відколи?
— Часом трапляється так, що подорожній виявляється Пробудженим. Спочатку він схожий на людину, а потім уже запізно.
Драккайнен потягнувся за глечиком і налив Паленому Гніву пива. Щедро.
— Дивна людина може виявитися чужинцем або просто божевільним. Одного я зустрів на дорозі. Звався Вороновою Тінню. Це необов’язково мусить бути Пробуджений. Сюди не приходив ніхто дивний? Роки зо два тому?
Палений Гнів деякий час пив, потім відставив ріг з посрібленими ніжками, і витер рота рукавом.
— Зараз усе дивне, — відповів він невпевнено. — Війна богів… Поганий час…
— Dobrodoszli. Ми у вихідній точці, — пробурчав Драккайнен і зробив ковток зі свого рогу. Вирішив ризикнути і кинути все на кін. — Я шукаю декого. Чотирьох людей. Чужинців здалеку. Троє чоловіків і жінка. Вони не Пробуджені, але можуть виявитися небезпечними. І вони… дивні. Не розмовляють вашою мовою, а ще мають сліпі, білі очі.
Палений Гнів підвів голову над столом і свердлив Подорожнього чорним нерухомим поглядом, як у змії.
— Один був. Перед тим, як усе почалося. З риб’ячими очима. Мав бути сліпим, але бачив. І говорив кульгавою мовою, як розумово відсталий. У нього ще ніс був дивний. І чорне волосся, довге таке, зачесане назад. І біле, наче віск, обличчя. І високий, як нелюдь. Ще вищий за тебе. Але це був Пісенник.
— Хто?
— Умів зробити так, щоби речі ставалися. Колись таких було багато, але зараз їх уже не лишилося. Люди кажуть, вони одне одного повбивали. А решту потім інші добили. Деякі такими народжуються, але краще їх виганяти. Кажуть, вони ведуть за собою холодний туман.
— Чому?
— Це ті, хто викрав пісні богів. Пісні, що вміють лікувати, вбивати або впливати. Різні. Один знає одну, а інший — десять. Коли боги про це дізнаються — насилають туман, щоб він знайшов його. Так було і з цим. Він небагато вмів, але цього вистачило. Пробув два дні і пішов. А потім прийшов холодний туман і з’явилися Пробуджені. Туман прийшов за ним.
— А що він зробив? — обережно запитав Драккайнен.
— Говорив усіляке. Я бачив тільки, як він запалив вогонь блискавкою з руки і їв пісок з водою.
Блідий, високий, з довгим чорним волоссям… Ван Дікен, подумав Вуко. Ван Дікен із запальничкою і порошковим супом. Але де інші?
Палений Гнів хитався за столом, а його зміїні маленькі очі помутніли. Знизу навіть з’явилася вузька смужка білків.
— Не можна про це говорити. Вночі. Злий час… Війна богів…
Усе це трохи нагадувало невдале сільське весілля. Незважаючи на всі зусилля, частина людей вже засинала. Фізіологія і алкоголь починали брати гору. Вони скручувалися в клубочки під стінами, падали обличчями на стіл між кістками, калюжами пива і залишками овочів. Ще тверезі і притомні присувалися ближче до вогнища, де тліли і шипіли від крапель дрібного дощу дрова. Драккайнен роззирнувся в пошуках чергового ймовірного інформатора, з острахом констатуючи, що повсякденність середньовіччя — це примарна, всеосяжна нудьга.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Нічний подорожній, Ярослав Гжендович», після закриття браузера.