Читати книгу - "Суперниця, Ірина Романенко"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Я крутилася у ліжку і не могла заснути. Не могла зрозуміти що відчуваю до Яра. Він буває таким різним. З одного боку грубий, пихатий бабій, а з іншої… Той до кого мене тягне, той від кого внизу живота починає приємно тягнути, а в грудях пришвидшується серцебиття. Чи варто йти на такий рішучий крок і зближуватися з ним?
Так і не заснувши я вирішила вийти на вулицю. Сонце вже майже вийшло і холодний вітер раптом окутав мене.
Я глибоко вдихнула і прикривши очі почала думати про Яра. Згадувала, як він бився зі мною на рингу, як погрожував вбити мене, як провідував мене в палаті, як заплатив за операцію, як був готовий забрати мене до себе, як понісся до мене коли дізнався, що Макар напав на мене і як… Цілував мене. Так ніжно й водночас грубо й настирливо.
- Замерзнути не боїшся?
Я здригнулася. Відкривши очі, я побачила перед собою Михайла.
- Привіт. Як ти дізнався де я живу?
- Я прийшов просити вибачення за той випадок у клубі. Я дійсно не хотів, щоб так сталося.
Проігнорувавши моє питання він зняв з себе куртку і накинув на мене.
- Нічого страшного.
- Той чоловік, що тебе забрав. Ви знайомі?
- Ти про Ярослава?
- Не знаю його імені.
- Ярослав мій друг.
- Точно друг? Просто друзі так себе не поводять зазвичай.
- Ти про що?
- Він перш за все висмикнув тебе з моїх рук. Обдивився і притиснув до себе.
- Він просто… Піклується про мене.
- Ти щось відчуваєш до нього?
- Ні. Тобто… Не знаю. Я заплуталась.
Зітхнувши я потерла обличчя руками наче все це було просто поганим сном і я зараз прокинусь, але ні. Ось вона жорстока реальність.
- А він?
- Що?
- Він відчуває щось до тебе?
- Напевно ні. Я б хотіла що ні. Я не його рівня. Він повинен знайти когось кращого.
- Чому ти так про себе кажеш?? Ти що якась собачка?
Я лише хмикнула у відповідь.
- Знаєш, нас в дитячому будинку так і називали.
- Точно. Та вихователька! Не пам’ятаю як її звали.
- Нас завжди принижували поки я не записалася на боротьбу.
Він дзвінко засміявся.
- Я пам’ятаю, як не хотів розходитись коли нас вже виселяли звідти.
- Так! Ми ще подарували одне одному кільця.
- Точно. Моє завжди зі мною.
Він показав свій великий палець правої руки на якому красувалося кільце.
У відповідь я показала той самий палець, але на лівій руці.
- Ми з тобою як інь-ян.
- На те ми й друзі.
Ми стояли так разом і раптом на очі накотили сльози.
- Принцеса! Ти чого плачеш??
- Я просто… Так скучила. За тобою, за нашим дитинством.
- Я теж скучив за тобою.
Ми обійнялися і мені здалося, що я бачу Ярослава. Кліпнувши пару раз, нікого на тому ж місці не виявилося. Ну от! Він мені тепер ще й ввижається.
*Ярослав*
Я поводився як дурень. Наговорив зайвого. Вона мала повне право мене відштовхнути. То чому я так злюся? Треба поїхати й перепросити. Але не буду будити її зараз. Краще вранці.
Під’їхавши до будинку я залишив машину неподалік. Та чомусь не міг зайти. Просто стояв, як вкопаний і на щось чекав. Мабуть, на диво. Простоявши так годину, а може й більше я зітхнув і розвернувся до машини, як раптом двері під’їзду грюкнули. Кинувши туди погляд я раптом завмер. На сходах стояла Емілія. Як тільки я зірвався на ходу мене обдало жаром. Я побачив біля неї того самого Михайла. Це точно був він. Що вони роблять? Чому він накидає на неї свою куртку?!
Від злості я зціпив зуби, все всередині мене палало. Та я не міг просто підійти й вдарити його. Я більше не хочу її лякати, хочу заслужити її довіру. Та емоції брали гору. Підійшовши ближче, але не так близько щоб вони мене побачили я раптом помітив що вони показують один одному кільця.
- Точно. Моє завжди зі мною.
Я чув лише уривки їх фраз, але мене так трусило від… Ревнощів?
Чому я ревну її? Спочатку це був лише спортивний інтерес, а тепер? Що змінилося тепер? Я поринув у думки як раптом побачив що вона дивиться на мене. Чорт! Вона не повинна мене бачити. Сховавшись за будинок я пішов до машини. Ні. Цього не може бути. Я не міг закохатися. Це якась маячня.
- Алло? Максиме? Треба розвіятися.
- Завжди до твоїх послуг друже.
Приїхавши до його клубу я потер очі та одразу випив чарку.
- Докотився. Вже посеред білого дня пиячиш.
- Стули пельку.
- Що сталося? Останній раз я тебе таким бачив, коли ти бій програв.
- Тут дещо гірше.
- Що?
- Є одна дівка…
У відповідь я почув смішок.
- Тільки не кажи що тебе якась дівка відкинула.
Я серйозно глянув на нього і посмішка спала з його обличчя.
- Ти серйозно?? Та всі дівки тільки кидаються на таких як ти. Гарний та ще й при грошах!
- Дивно, але їй все одно на це.
- І хто ж вона?
- Пам’ятаєш на рингу мене завалила дівчина.
- Чорт! Та сама?! Та, якій ти ще погрожував?
- Так…
- Це було так тупо.
- Вона зачепила моє ЕГО.
- Після такого ти хочеш, щоб вона звернула на тебе увагу?
- Не знаю. З однієї сторони я хочу її, а з іншої їй буде краще, якщо вона знайде іншого хлопця. Спокійного.
- Спочатку треба зрозуміти те, що ти відчуваєш до неї. Розкажи детальніше.
- Ну, складно сказати.
- Опиши відчуття, коли ти бачиш її.
Я вирішив використати свою ж методику. Закривши очі, я почав згадувати її. Її ангельське, миле обличчя, великі очі. Пухкі губи, солодкі наче мед. Фігуру, кожний вигин її тіла. Міцні м’язи, які не робили її жорсткішою, а навпаки. Це була наче особливість. Родзинка.
Вогняний характер. Довгий язичок.
- Зрозуміло все. Ти зацікавлений в ній. Навряд це можна назвати коханням, але вона точно зацікавила тебе.
Він мав рацію. Ця дівка точно зацікавила мене.
- А біля неї крутяться інші хлопці?
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Суперниця, Ірина Романенко», після закриття браузера.