Читати книгу - "Суперниця, Ірина Романенко"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
- Біс з тобою.
Ми вийшли і пішли в ліс.
- Сідай тут.
- Ні, надто близько до дороги. Краще он там.
- Ти ще перебирати тут будеш?!
- Мені потрібні серветки.
- Чорт. Йди за мною.
Ми знову пішли до машини, він дістав серветки і ми повернулися до того місця.
Думай! Думай! У нього зброя наведена на мене. Але той, хто наказав їм мене викрасти голову відріже за те, що вони мене скривдять. Значить просто лякають? Та я не можу ризикувати своїм життям. Чи можу?
Я вибрала найгустіші кущі і впевнилася що за ними мене не буде видно.
Повільно пересуваючись на присідках я крок за кроком пересувалась вперед.
- Щось я не чую як ти сциш.
- Побійтесь Бога! Хіба коли коло тебе стоїть чоловік можна так робити?
- То ти вже?! Чи ще ні?!
- У мене наче було п’ять хвилин!
Все це я кажу продовжуючи рухатись.
Крок за кроком. Як тільки я впевнилася що відійшла трохи більше половини я піднялася, але так щоб мене не було видно.
- Чуєш! Твій час спливає.
Я не повертаюся. Не дивлюся назад. Переходжу на біг. І він це чує.
Бах! Вистріл! Він стріляє! Я біжу зігзагами, щоб він не влучив в мене і пришвидшую темп.
- Стій!! Вб’ю суку!
Біжи! Біжи! Біжи! В голові наче здоровенним червоним текстом маячила тривога.
Я вибігаю на дорогу і бачу машину. Зупиняю її. Всередині сидить Михайло!!
- Михайло! Слава Богу ти тут! Будь ласка, їдьмо звідси скоріше!!
Секунда і я вже в машині.
Михайло видавлює газ і я чую постріли ззаду. Тільки б не влучили по колесам. Не влучив. Ми їдемо з такою швидкістю що все довкола перетворюється на розмазану картину.
Я втекла. Я втекла.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Суперниця, Ірина Романенко», після закриття браузера.