Читати книгу - "Воно"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Білл рушив до сходів. Інші пішли назирці. Він зупинився біля нижньої сходинки, зазирнув під низ, шаркнув ногою, підчепивши якийсь предмет. Інші мовчки поглянули на його знахідку. То була біла, виваляна в бруді клоунська рукавичка.
— Н-н-наверх, — сказав він.
Вони вийшли нагору й опинилися на кухні. Посеред кімнати на бугристому лінолеумі стояв самотній стілець із прямою спинкою. Ото й усе оздоблення. В одному кутку стояли пляшки з-під алкоголю, і ще кілька штабелів громадилися в коморі. Бен чув сморід випивки (в основному, вина) і затхлих цигарок. Ці запахи панували приміщенні, та до них домішувався й той, інший. І він поступово міцнішав.
Беверлі підійшла до кухонної шафи й відкрила одні дверцята. Вона заверещала — з полиці скочив бурий мандрівний пацюк, мало не в її обличчя. Тварюка плюхнулася на стільницю й витріщилася на них своїми чорними очиськами. Не замовкаючи, Беверлі звела «Вишеньку» й відтягнула гумку.
— НІ! — заревів Білл.
Дівчинка звернула до нього своє перелякане, біле обличчя. А тоді кивнула й розслабила руку. Беверлі не вистрілила, та Бен знав, що ще зовсім трохи — й куля полетіла б у щура. Вона повільно позадкувала, наштовхнулася на Бена й підскочила. Він міцно обійняв її однією рукою.
Щур пробіг стільницею, зістрибнув на землю, забіг до комори й зник з очей.
— Воно хотіло, щоб я вистрілила, — кволо промовила Беверлі. — Щоб я використала половину наших боєприпасів.
— Так, — сказав Білл. — Це т-т-типу як на п-полігоні «ФБР» у К-к-квантіко. Тебе ві-відправляють на н-несправжню вулицю, де ви-вигулькують різні м-м-мішені. І к-к-коли замість ба-бандюка п-пальнеш у мирного г-громадянина, в тебе з-з-знімають б-бали.
— Білле, я не можу, — відказала Беверлі. — Я злажаю. На. Бери.
Вона простягнула рогачку йому, та Білл лише похитав головою.
— Беверлі, це м-м-мусиш бути т-ти.
З-за інших дверцят почувся писк.
Річі підійшов до шафи.
— He підходь надто близько! — гримнув Стен. — Там може бу…
Річі зазирнув досередини, і його обличчя спотворило відразою. Він затраснув дверцята, і домом прокотилася мертва луна.
— Виводок, — здавалося, його зараз знудить. — Найбільший, що я… чи взагалі хто-небудь бачив, — він потер рота тильною стороною долоні. — Там їх сотні, — він подивився на них; один кутик рота трохи сіпався. — І їхні хвости… Білле, вони всі переплетені. Зв’язані, — він скривився. — Як змії.
Вони поглянули на дверцята кухонної шафи. Писк звучав приглушено, та однаково його було добре чути. «Щури, — подумав Бен, зиркнувши на сполотнілого Білла, і, понад його плече, — на посіріле Майкове обличчя. — Щурів усі бояться. І Воно це знає».
— Х-х-ходімо, — сказав Білл. — Т-тут, на Н-н-нейболт-стрит, в-веселощі ніколи н-не з-закінчуються.
Вони вийшли в коридор. Тут ширяла неприємна суміш запахів вологої штукатурки й старої сечі. Через брудні шибки Невдахи побачили свої велосипеди. Два з них, Беверлі та Бена, стояли на лапках. Біллів прихилився до чахлого клена. У Бена виникло враження, що вони знаходяться за сотню миль — наче об’єкти, які бачиш у зворотний бік телескопа. Безлюдна вулиця з латками на асфальті, бліде, насичене вологою небо, розмірене «дзинь-дзинь-дзинь!» локомотива, що котився під’їзними рейками… усе це здавалося йому витворами уяви, галюцинаціями. Справжнім був лише цей гидкий, засмерджений і брудний коридор.
В одному кутку валялося побите скло — пляшки від «Рейнґолду».
Навпроти купи скалок лежав вогкий та роздутий журнал для дорослих. Жінка на обкладинці нахилилася над стільцем, і спідниця ззаду задерлася так, що було видно лиштву її панчох у сіточку та чорні трусики. Ця світлина не видалася Бенові сексуальною, і йому було байдуже, що її побачила й Беверлі. Від вологи шкіра жінки на фото пожовкла, папір покоцюрбився, вкривши зморшками обличчя моделі. Її хтиве підморгування стало гримасою мертвої шльондри.
(Багато років по тому, коли Бен переповідав цю історію, Беверлі раптом зойкнула, злякавши їх усіх, — вони не стільки слухали, скільки заново переживали події минулого. «То була вона! — закричала Беверлі. — Місіс Керш! Кажу вам, вона!»)
І поки Бен дивився на обкладинку зі старою/молодою хвойдою, вона підморгнула йому, і тоді вульгарно повиляла задом — ну ж бо, давай!
Бена кинуло в холодний піт, і він відвернувся.
Ліворуч від них були двері. Білл штовхнув їх, і Невдахи зайшли в схожу на склеп кімнату, що, певне, колись була головною залою. З голого дроту під стелею звисали зелені пожмакані штани. Як і підвал, ця кімната здавалася Бенові більшою від своїх справжніх розмірів, завдовжки з вантажний вагон. Завеликою для дому, який вони бачили знадвору…
«О, та то було надворі», — заговорив у його голові новий голос. То був грайливий, пискливий голос, і Бен з раптовою, жаскою впевненістю зрозумів, що чує самого Пеннівайза: Воно говорило з ним по якомусь дурнуватому внутрішньому радіо. «Знадвору всі речі видаються меншими од своїх справжніх розмірів, чи не так, Бене?»
«Забирайся», — прошепотів він.
Річі повернув до нього своє напружене, бліде обличчя.
— Ти щось сказав?
Бен похитав головою. Голос зник. Це було важливо. Добре, що зник. Однак
(назовні)
він усе зрозумів. Цей дім був особливим місцем — чимось на кшталт станції, однією з тих точок у Деррі, що, певне, розпорошилися по всьому місту, з яких Воно потрапляло до горішнього світу. Цей смердючий будинок з гнилими стінами, де все було неправильним. І справа не лише в тому, що дім здавався завеликим: його кути були викривлені, а перспектива — спотвореною. Бен стояв у тій кімнаті біля самих дверей, а його друзі йшли від нього, крокуючи простором завширшки з Бессі-парк… та вони віддалялися, і замість того, щоб зменшуватися, почали збільшуватися. Підлога нахилилася і…
Майк розвернувся до нього.
— Бене! — гукнув він, і Бен помітив збентеженість на його обличчі. — Доганяй, бо загубишся!
Він ледве розчув останнє слово. Голос друга затихав так, наче решта Невдах мчали від нього на швидкісному потязі.
Зненацька злякавшись, він кинувся бігти. Позаду двері затраснулися з приглушеним стуком. Він закричав… і щось прошмигнуло повітрям одразу за ним, та так швидко, що сорочка затріпотіла. Він озирнувся — нічого. Однак це не похитнуло його віри в те, що щойно там хтось був.
Він наздогнав інших. Він
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Воно», після закриття браузера.