Читати книгу - "Воно"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Він кинув погляд на Бена. Той якраз підбігав до них: щоки розпашілися, широкі груди важко здіймаються.
— Великий Білле, Бев каже, що Генрі здурів, — мовив Бен.
— Та бляха, невже він колись був сповна розуму? — бовкнув Річі й чвиркнув крізь зуби.
— 3-заткнися, Р-річі, — сказав Білл і знову поглянув на Беверлі. — Ро-розказуй.
Едді машинально сягнув по інгалятор до кишені джинсів. Він поки що не розумів, що до чого, але вже було ясно: справи кепські.
Ледве стримуючись, Беверлі переказала їм дещо скорочену версію того, що з нею трапилося, почавши з місця, коли її наздогнали Генрі та Віктор із Ригайлом. Вона не розповіла їм про батька — Бев було надто соромно.
Коли вона замовкла, Білл деякий час стояв мовчки, спершись грудьми на Сілвера: руки в кишенях, голова опущена. Інші чекали, раз по раз зиркаючи на відбійник, який біг уздовж дороги на межі зі спуском до Пустовища. Білл думав, думав довго, і ніхто його не турбував. Едді сяйнуло, отак просто й зненацька, що розігрується фінальний акт. То ось що то була за тиша! Тиша, в якій принишкло відчуття, наче всеньке місто втекло, полишивши по собі лиш порожні шкаралупи домівок.
Річі думав про світлину з Джорджевого альбому, яка враз ожила.
Беверлі думала про батька та його порожні очі.
Майк, думав про птаха.
Бен думав про мумію та мертвотний, цинамоновий запах.
Стен Юріс думав про сині джинси, геть мокрі, зчорнілі, про руки, білі, наче зіжмаканий папір, про воду, яка скрапувала з пальців.
— Хо-хо-ходімо, — нарешті мовив Білл. — Ми с-с-пускаємося.
— Білле… — невпевнено пробубнів Бен. — Беверлі каже, що Генрі справді втратив розум. Каже, що він хотів убити…
— В-в-воно не їхнє, — сказав Білл, тицьнувши праворуч і вниз на зелений кинджал Пустовища — на зарості, на покручені дерева, на бамбук, на сонячне сяйво, що вигравало на воді. — Ц-ц-це не їхня в-в-власність, — він крутнувся до них із суворим обличчям. — Мені на-на-ндбридло їх бо-бо-боятися. Ми здолали їх у битві на ка-камінцях, і якщо т-т-треба б-буде, здолаємо ще р-раз.
— Та Білле, — озвався Едді, — що, коли вони не самі?
Білл обернувся до нього, і Едді шокувало, яке в його друга стомлене й змучене обличчя — у ньому було щось лячне. Лише значно, значно пізніше, засинаючи в ліжку після зустрічі в бібліотеці, будучи вже дорослим, він зрозумів, що його так нажахало: то було обличчя хлопчика, якого довели до межі божевілля, який керував своїми діями й рішеннями не краще за Генрі. Та сам Білл, справжній Білл, теж був там — він дивився з тих одержимих, пошрамованих очей… розлючений, рішучий Білл.
— Т-то й що, к-коли так?
Йому ніхто не відповів. Гримнув грім, цього разу вже ближче. Едді поглянув на небо й побачив чорнющі грозові хмари, що насувалися із заходу. Литиме по-сучому, як інколи казала його мати.
— Т-т-та по-послухайте, — мовив Білл, поглянувши на друзів. — Жоден з вас не му-мусить іти зі мною, якщо не х-хоче. Вам ви-вирішувати.
— Я з тобою, Великий Білле, — тихенько сказав Річі.
— Я теж, — озвався Бен.
— Ясна річ, — знизав плечима Майк.
Далі погодилися Беверлі, Стен і, нарешті, Едді.
— Не варто, Едді, — сказав Річі. — Ну, знаєш, твоя рука виглядає не дуже круто.
Едді подивився на Білла.
— В-в-він мені по-потрібен, — прорік Білл. — Е-е-едді, п-п-підеш зі м-м-мною. Я за тобою на-наглядатиму.
— Дякую, Білле, — відповів той.
Зненацька Едді зрозумів, що напівбожевільне обличчя Білла було йому близьким, любим та рідним. «Гадаю, якби він попросив, я віддав би за нього життя. Що це за сила така? Коли вона надає тобі такого вигляду, як от у Білла, краще такої сили взагалі не мати», — вражено подумав він.
— Йо, в Білла є таємна зброя, — сказав Річі. — Біологічна зброя.
Він підняв ліву руку і пометляв пальцями правої під пахвою.
Бен із Майком засміялися, Едді посміхнувся.
У височині загриміло — цього разу так близько й гучно, що вони збилися купкою, мало не притискаючись одне до одного. Здійнявся вітер, його пориви ворушили сміття на узбіччі. На оточене туманним німбом сонце насунули перші темні хмари. На асфальті майнули їхні тіні. Вітер був крижаним. Він ковзнув по руці Едді, охолодивши піт на його руці. Хлопчик здригнувся.
Білл глянув на Стена й спитав у нього досить дивну річ:
— Стене, ти в-в-взяв довідник?
Стен поплескав по кишені на стегні.
Білл ще раз обвів їх поглядом.
— Хо-хо-ходімо.
Вони почали спускатися насипом. Ішли поодинці. Лише Білл ішов разом з Едді, як і обіцяв. Він віддав Сілвера Річі, і коли вони спустилися до самого низу, Білл сховав велосипед у звичному місці під мостом. Вони стали разом, роздивляючись довкола.
Від грози, що насувалася на місто, не стемніло. Навіть не спохмурніло. Та світло змінилося: все навкруги здавалося рельєфним, наче уві сні, — виразним, ясним, вирізьбленим з металу, без жодного натяку на тінь. Едді відчув, як його нутрощі скрутило від жаху й поганого передчуття, бо до нього дійшло, чому це освітлення видалося йому доволі знайомим — він згадав, де бачив його раніше. У будинку № 29 на Нейболт-стрит.
На хмарах зблиснуло татуювання блискавки, таке яскраве, що він примружився. Едді підняв до очей руку й почав рахувати: «Один… два… три…» І тоді почувся грім — він долинув до дітей єдиним, розкотистим пострілом, вибухом, схожим на «М-80», і вони стали щільніше.
— У вранішньому прогнозі й слова про дощ не було, — схвильовано мовив Бен. — Казали «хмарно й спекотно».
Майк розглядав небо. Хмари вгорі, важкі й високі, нагадували кілеві човни-чорнодонки; вони стрімко набігали на блакитний серпанок, який іще зовсім недавно, коли вони з Біллом виходили з домівки Денбро, повністю закривав небо від одного кінця обрію до іншого.
— Скоро вперіщить, — сказав він. — Я ще ніколи не бачив, щоб буря налітала так швидко.
Наче погоджуючись із ним, знову ляснув грім.
— Г-г-гайда, — мовив Білл. — За-за-занесемо дошку «Парчизі» до х-хатки-клубу.
Вони рушили стежкою, яку проторували за кілька тижнів, відколи трапився інцидент на греблі. Білл з Едді йшли попереду, черкаючи плечима широке листя чагарнику, решта йшла назирці. Знову подув вітер, дерева й кущі зашепотіли. Здаля почулося, як заторохкотів бамбук — моторошно, наче тамтами з казки про джунглі.
— Білле… — прошепотів Едді.
— Що?
— Мені здавалося, що таке буває тільки в кіно, проте… — Едді аж хихикнув. — У мене таке відчуття, наче за нами стежать.
— А, т-та звісн-н-но, що с-с-стежать, — відказав Білл.
Едді нервово
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Воно», після закриття браузера.