Читати книгу - "Воно"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
За одну шалену мить Річі став репортером «Деррі Ньюз». Йому стало відомо, що на містера Майка Хенлона, міського бібліотекаря, сьогодні вночі було скоєно напад. Чи могла лікарня надати якісь відомості з приводу стану містера Хенлона?
Річі слухав і кивав.
— Так, розумію, пан Керпаскян — як правильно пишеться, з двома «к»? О, справді? Окей. А ви…
Він слухав, настільки поринувши у власну вигадку, що почав рухати пальцем, наче писав у нотатнику.
— Ага… ага… так. Так, розумію. Ну, в таких випадках ми зазвичай посилаємося на «джерела». А пізніше ми можемо… ага… точно! Те, що треба! — Річі добродушно засміявся і змахнув з лоба піт. Знову почав дослухатися. — Гаразд, містере Керпаскян. Так. Я… так, записав — К-Е-Р-П-А-С-К-Я-Н, точно! Це ж чехо-єврейське прізвище, так? Справді?! Дуже… незвичне. Так, авжеж. Добраніч. Дякую.
Він поклав слухавку й заплющив очі.
— Боже! — крикнув він грубим, низьким голосом. — Боже! Боже! Боже!
Річі замахнувся на телефон, наче хотів скинути його зі столика, та потім просто опустив руку. Він зняв окуляри й протер їх сорочкою.
— Він живий, та становище важке, — повідомив він. — Генрі розпанахав його, як різдвяну індичку. Один з ударів розрізав йому стегнову артерію, і в Майка ледве лишилося стільки крові, аби вижити. Він спромігся накласти джгут, і якби не це, медики знайшли б його вже мертвим.
Беверлі розплакалася. Вона ревіла, як дитина, затуливши обличчя обома руками. Деякий час у кімнаті чулися лише її хрипкі схлипи та часте, з посвистуванням, дихання Едді.
— Але Майк не єдиний, кого розрізали, як індичку, — врешті сказав Едді. — Генрі мав такий вигляд, наче побував у дванадцятираундовій м’ясорубці з Роккі Бальбоа[761].
— В-все ще хочеш зв-зв-звернутис-ся до по-по-поліції, Бев?
На нічному столику лежала упаковка «Клінекс», та зараз серветки злиплися й перетворилися на білу вогку масу посеред калюжі «Пер’є». Широким півколом оминувши Генрі, вона зайшла до ванної кімнати, взяла рушник і підставила його під холодну воду. Мокра тканина приємним дотиком зволожила її розпашіле, набрякле обличчя. Вона відчула, що знову може ясно мислити — не раціонально, проте ясно. Зненацька їй сяйнула впевненість, що раціональне мислення може виявитися для них смертельним. Той коп. Редімахер. Він був підозрілим. Та й чому б ні? Ніхто не телефонує до бібліотеки о пів на четверту ранку. Він подумав, що їй щось відомо про напад. І що б він вирішив, якби дізнався, що вона дзвонила з готельного номера, в якому лежав мрець із пляшкою, устромленою в кишки? Що вона й четверо інших незнайомців приїхали до Деррі за день до цього на зустріч старих друзів, а цей чувак раптом вирішив приєднатися? А вона б повірила на його місці? Хоч хтось повірив би? Звісно, вони могли б присмачити свою байку, додавши, що повернулися сюди, аби прикінчити монстра, який жив у каналізаційній системі під містом. Це б точно додало оповідці суворого, переконливого реалізму.
Беверлі вийшла з ванної й поглянула на Білла.
— Ні, — сказала вона. — Ні, я не хочу звертатися до поліції. Гадаю, Едді має рацію: з нами може щось трапитись. Щось смертельне. Та не в цьому річ, — вона обвела всіх поглядом. — Ми присягнули. Біллів брат… Стен… усі інші… а тепер ще й Майк. Я готова, Білле.
Білл подивився на інших.
Річі кивнув.
— Окей, Великий Білле. Спробуймо.
— Шанси в нас гірші, ніж будь-коли, — сказав Бен. — Нас на двоє менше.
Білл промовчав.
— Окей, — Бен кивнув. — Беверлі має рацію. Ми присягнулися.
— Е-е-едді?
— Гадаю, мене знову покатають на ліфто-плечах, еге ж? — слабенько посміхнувся він. — Якщо драбина на місці.
— Цього разу ніхто не жбурлятиметься камінням, — мовила Беверлі. — Вони мертві. Усі троє.
— То як, Білле, йдемо просто зараз? — спитав Річі.
— Т-т-так, — відповів той. — Га-гадаю, ч-ч-час іти.
— Можна дещо сказати? — зненацька поцікавився Бен.
Білл поглянув на нього і широко посміхнувся.
— Д-д-давай!
— Ви, народ, найкращі друзі, яких я тільки мав, — сказав Бен. — І байдуже, як це все обернеться. Я просто… ну, просто хотів, щоб ви це знали.
Він обвів їх поглядом, а вони серйозно, мало не врочисто поглянули у відповідь.
— Я радий, що згадав вас, — додав Бен.
Річі рохнув од сміху. Беверлі захихотіла. Наступної миті вони всі реготали, дивлячись одне на одного, як у старі часи, — попри той факт, що Майк потрапив до лікарні й, мабуть, помирав або вже помер, попри те, що в Едді була зламана (знову) рука, попри те, що надворі стояла темна ніч.
— Скирте, ти такий мастак говорити, що я просто не можу, — ледь вимовив Річі, сміючись і витираючи очі.
— Великий Білле, це він мав стати письменником.
Усміхаючись, Білл сказав:
— І на ц-цій но-но-ноті…
5
Вони взяли позичений Едді лімузин. Річі кермував. Туман пощільнішав і стелився вулицями, наче цигарковий дим, ледь не сягаючи плафонів вуличних ліхтарів. Яскраві зорі сяяли в нічному небі, наче крижані скалки — весняні зорі… Та коли Білл нахилив голову до напівопущеного пасажирського вікна, йому здалося, що в далечині загримів літній грім. Десь там, над обрієм, хтось замовляв дощ.
Річі увімкнув радіоприймач, і з колонок полинув спів Джіна Вінсента[762] — «Бі-Боп-А-Лула». Він натиснув на іншу кнопку й упіймав Бадді Голлі. Натиснув утретє й почув «Літню Нудьгу» Едді Кокрена.
— Хотів би тобі зарадити, синку, але ж ти замалий, щоб голосувати, — промовив низький голос.
— Річі, вимкни, — тихо сказала Беверлі.
Він сягнув рукою до приймача, та вона завмерла на півдорозі.
— Залишайтеся з нами, триває рок-шоу «Річі Тозіер та Трупачки»! — загорлав, зареготав голос клоуна, перекрикуючи овації й гітару Едді Кокрена. — Не чіпай коліща, хай рок грає, ча-ча! Хай співець — не жилець, дорога та сама до ваших сердець! Тож ходіть всі сюди, приєднуйтесь! Тут, унизу, ми крутимо всі-і-і-і хіти! Всі-і-і-і хіти! Та якщо ви не ймете мені віри, просто послухайте нашого гостя, нічного диджея Джорджі Денбро! Тобі слово, Джорджі!
І раптом із радіоприймача почулося рюмсання Біллового брата:
— Ти відправив мене на вулицю, і Воно вбило мене! Я гадав, що Воно сидить у підвалі, Великий Білле, я гадав, що Воно в підвалі, та Воно чигало на мене в дренажному колодязі, і Воно вбило мене, ти дозволив Йому мене вбити, Великий Білле, ти дозволив Йому…
Річі так сильно крутнув вимикач, що він відлетів і впав на килимок для ніг.
— Слухати рок-н-рол
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Воно», після закриття браузера.