Читати книгу - "Магія без пам'яті, Мiла Морес"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
- Ще один раз... - злісно і загрозливо каже містер Нотрил. Інші слова не потрібні, його тон пояснює краще. Рокс добре зрозумів усе, що хотів донести викладач до його п'яного мозку.
- Містере Нотрил, я не можу поворухнутися, - кажу йому, коли він вдруге схилився наді мною.
- Лаурі…
І я тут же опинилася в його руках, загорнута в простирадло. Моя голова лягла на його плече, і в цей момент захотілося розплакатися, я почала схлипувати, втикаючись носом у чоловічу ключицю. Моє тіло попливло у напрямку дверей, але ми до них не дійшли, містер Нотрил перемістився зі мною на руках. Я б хотіла опинитися якнайдалі від цього місця, але відчула, що ми в межах тієї ж вежі, буквально декількома поверхами вище.
Я притискаюся до плеча викладача і мені найменше хочеться, щоб він мене випустив із рук. Обхопила його за шию, тулюся до грудей, язиком тіла прошу мене не відпускати. Його сорочка пахне свіжістю, вона така м'яка, наче шовкова. І шия містера Нотрила пахне приємно. Чи то його одеколон, чи його власний запах. Такий м'який, приємний, чоловічий, він уже здається мені рідним.
- Будь ласка, не йдіть, містере Нотрил, не залишайте мене саму, - прошу щиро, відчувши, як він укладає мене на ліжко. - Будь ласка.
- Добре, Лаурі, я побуду тут, поки ти не прийдеш до тями.
Знову притискаюся до чоловічого плеча. Цього разу ми сидимо на ліжку чи на дивані... Я навіть не розумію, де ми опинилися, але мені спокійно, тепло, затишно. Я відчуваю себе у безпеці. Вдихаю запах містера Нотрила і заспокоююся.
Я вже сповнена силою, відчуваю це кожною клітиною. Рухаю по черзі ногами та руками, перевіряю, чи все працює, як раніше. Ніколи не думала, що так радітиму таким елементарним речам. Виявляється, варто втратити на десять хвилин можливість рухатися, як це стає для тебе особливо цінним.
- Містере Нотрил, - я заговорила через півгодини. Весь цей час ми сиділи мовчки, обіймаючи один одного. - Я не могла переміститися і поворухнутися.
- Я бачив, Лаурі... Мені дуже шкода. Вибач. Я спізнився, - його голос пригнічений, звучить глухо.
- Ви не спізнилися, - роблю спробу посміхнутися, - якраз вчасно. Ви завжди приходьте у той момент, коли мені потрібна допомога.
- О, Лаурі… - він важко дихає. - Мені так шкода, що тобі довелося це пережити.
- Мабуть, життя мене чомусь вчить, - сумно посміхнулася, голову з чоловічих грудей ще не підвела.
- Ти розумна дівчина, Лаурі. Робиш правильні висновки.
- Але я не розумію, навіщо Рокс так зі мною? Адже все було добре, ми зустрічалися, і вже йшли до того, щоб зайнятися... - не можу сказати це слово при викладачі. – Я просто ще не була готова, а він… Занадто багато випив. Це все через алкоголь… Його розум затьмарився. Може, хтось підлив йому зілля в склянку? Містере Нотрил, таке може бути? Рокс не міг так зі мною вчинити… свідомо. Тут щось не так.
- Мені шкода, Лаурі... Справа не в зіллі, - сумна пауза з важким зітханням. Таким тоном повідомляють щось погане. - Я маю тобі дещо розповісти, якщо ти вже готова.
- Так, містере Нотрил, я готова, - підводжу голову, дивлюся в очі викладача, знаю, що новини мене не порадують, - якщо ви поруч, то мені не страшно. Говоріть усе, як є.
Чоловіча рука лягла на моє волосся, я опустила очі і піджала губу. Він повернув мою голову на свої груди, на те саме місце, де я до цього лежала. Одним вухом чую, як б'ється у грудях його серце. Злегка спішно, ритмічно, заспокійливо. Знову вдихаю аромат чоловічих парфумів. Я спокійна. Все добре. Я в безпеці.
- Ту кімнату підготували заздалегідь... Ти не могла користуватися магією, бо всі сили, окрім тих, хто там мешкає, були заблоковані. Так роблять зазвичай у своїх будинках, блокують сили сторонніх, залишаючи можливість використовувати магію. Рокс заздалегідь все продумав, а його друзі допомогли йому в цьому.
Я проковтнула тугий ком, який зібрався в моєму горлі. Сльози річкою покотилися з очей, я почала схлипувати, а за хвилину вже не змогла стримати ридання. Тіло здригається, мене обіймають сильні чоловічі руки, потоки сліз заливають білу сорочку викладача і простирадло, в яке я так само загорнута. Шморгаю носом, тремчу, втираю обличчя простирадлом, хоча мені подають серветки. Я не можу говорити.
- Мені дуже шкода, Лаурі… Я не повинен був це допустити.
- У вас же ДЗЛ на вечір було, - ледь видаю звуки, продовжую схлипувати. - І ви не зобов'язані зі мною няньчитися.
- ДЗЛ – це «доглянути за Лаурі», - його слова змусили мене посміхнутися, - але я не знав, що до студентського гуртожитку не пропускають викладачів. Довелося пробиватися… Потім ще студентки оточили, Кес повисла на мені, хтось затіяв бійку, довелося рознімати… Вибач, Лаурі, але, здається, там усі знали, що відбувається в тій кімнаті, тому намагалися мене затримати.
- Який сором…
- Лаурі, найменше зараз ти маєш відчувати сором, - притискає до себе сильніше. – Я ще не все тобі розповів. Вибач, але я повинен. Будь ласка, не приймай усе близько до серця. Ти сильна дівчина, а значить, упораєшся з усім.
- Слухаю, містере Нотрил, - кажу приречено.
- Рокс і Ріен переспали з усіма дівчатами з вашої групи, крім двох... З п'ятьма один, з п'ятьма інший. Першого навчального дня в академії вони вирішили, що треба виправити ситуацію... Залишилося дві дівчини, з якими ніхто не спав. І вони поділили їх між собою. Тебе вибрав Рокс… А далі ти знаєш…
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Магія без пам'яті, Мiла Морес», після закриття браузера.