Читати книгу - "Магія без пам'яті, Мiла Морес"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
- У мене. Я нещодавно перебрався до гуртожитку для викладачів. Тут є все потрібне для життя. Невелика спальня, як бачиш, через коридор санвузол та простора вітальня з кухнею.
- Затишно у вас.
- Мені подобається. Лягай спати, Лаурі, завтра треба буде залагодити кілька питань. Візьми ось це, – передає мені складену піжаму, – Аліта передала.
- Дякую, - приймаю з вдячною, але нерішучою посмішкою.
- На добраніч, Лаурі.
Містер Нотрил вийшов, і, схоже, я залишилася сама в його спальні. Не по собі від цього, а з іншого боку, в жодному іншому місці зараз я не змогла б почуватися у більшій безпеці. Навіть удома мені останнім часом некомфортно. Тепер треба вигадати, куди перебратися від батьків. Я вже звикла до думки, що там не залишуся, але тепер і в гуртожитку жити не хочу.
Занурена у свої думки зробила гігієнічні процедури, одягла піжаму, але замість того, щоб повернутися до кімнати, вийшла у вітальню.
- Містере Нотрил, вибачте, хочеться пити, можна?
Він сидів на дивані з планшетом, але, коли я увійшла, підвівся і підійшов до столу. Наливає мені воду.
- Дякую, я думала, всі ваші склянки вже розбиті, - посміхаюся до свого рятівника.
- Не хвилюйся, я регулярно оновлюю колекцію, - тепер і він усміхається до мене.
- Ви не схожі на незграбну людину. На того, хто весь час щось упускає.
- Зовнішність оманлива, Лаурі.
Я випила склянку води, але так само стою босоніж у центрі просторого приміщення. Тут лише диван, невеликий столик, один стілець, у кутку скромна кухонна зона. Меблів вочевидь не вистачає, мало декору.
- Ви ніби тут зовсім не мешкаєте.
- Я нещодавно переїхав.
- Я думала, викладачі живуть у себе вдома. Навіщо взагалі тут такий гуртожиток?
- На цьому поверсі я один поки що. Тихо, спокійно. Мені подобається.
- Я теж люблю тишу, - стою в нерішучості, розумію, що я мушу піти до кімнати, яку мені відвели для сну, але чомусь хочеться поговорити. – Містере Нотрил, а як ви дізналися… що вони задумали?
Посмішка з його обличчя зникла, він знову серйозний, навіть похмурий.
- Я дізнався, якраз під час цієї… вечірки. Мені в соцмережах написав анонім, розповів усю історію докладно, починаючи з першого дня.
- Анонім? – я мимоволі сіпнулася. – Ви знаєте, хто це може бути?
- Я здогадуюся.
Дивлюся на викладача. Він киває мені на диван. Я підійшла, слухняно сіла. Він опустився на протилежний кінець. Сидимо за метр один від одного, мені спокійно, ніби все саме так, як і повинно бути, ніби я в компанії рідної людини.
- То хто вам написав, містере Нотрил? – всередині вирує нетерпіння.
- Я думаю, що це Маріса Іжевські, бо у повідомленні була її особиста історія.
- Хм ... Я думала, вона мене недолюблює, а виходить, що вона мені допомогла.
- Так, Лаурі, - він засмучений усім, що сталося, не менше мого, що навіть дивно. - Я повинен був краще доглядати за тобою.
- Містере Нотрил, ви ж тут ні до чого... - кажу задумливо. - Я дуже вдячна вам за турботу. Можна я вас ще раз обійму?
Я не дочекалася відповіді, сама підсіла ближче, обіймаю широкі плечі викладача. Знову відчуття тепла, затишку, комфорту. Чоловіча рука погладила моє волосся, акуратно, ніжно, без натяку на вульгарність. Я так безсовісно до нього притискаюся вже вкотре, а він не реагує, наче свята людина. Він надто хороший, щоб бути справжнім.
Мене накрив приплив ніжності, ніби тіло опустилося у теплу ванну. Я розслабилася, поклала голову на чоловіче плече, ніс уткнувся в його шию. Не можу надихатися цим запахом, втягую якнайглибше, намагаюся втримати в собі. Я забулася, навіть не зрозуміла, скільки минуло часу, скільки ми так просиділи. Дивно ще й те, що містер Нотрил не відштовхнув мене, не відправив спати. Він жаліє мене, погладжує, як кошеня. Я піддалася хвилинній слабкості і доторкнулася губами до шиї викладача. Він не відреагував, наче заснув, я поцілувала ще раз, рушила до вуха, залишила і там пару поцілунків.
- Лаурі... - він важко дихає, - зупинись, Лаурі.
- Вибачте, містере Нотрил, - підвела голову з плеча, намагаюся зазирнути в очі. Ми сидимо в напівтемній кімнаті, я погано бачу в темряві, мабуть, він теж, але я точно знаю, де його губи. Потяглася до них, акуратно цілую зімкнутий рот. Здається, містер Нотрил простогнав, але здавлено.
Я нариваюся. Він мене відштовхне, скине з себе, і мені буде дуже соромно за свій вчинок. Навіщо це роблю?
Доводи розуму мене вже не зупиняють, я напрошуюсь на справжній поцілунок. Хочу дізнатися, як цілується дорослий чоловік. Хвилююче дуже, по тілу тремтіння, мої долоні зволожилися. Я спокушаю викладача, який такий добрий до мене. Він взагалі вважає мене дитиною, а я безсоромно лізу до нього, буквально змушую її відповідати на мій поцілунок.
- Лаурі…
Нарешті він мені відповів. Тепер містер Нотрил цілує мене. Ніжно, солодко, обережно. Він ніби зриває пелюстки з ромашки. Його руки у мене на талії, і я ось-ось залізу на нього верхи. Хочеться перевірити, чи він реагує на мої поцілунки, як Рокс, чи стає в нього все твердим внизу.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Магія без пам'яті, Мiла Морес», після закриття браузера.