Читати книгу - "Магія без пам'яті, Мiла Морес"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Містер Нотрил відповідає на мій поцілунок, швидше за все, щоб не образити, не хоче завдати мені ще однієї травми, запевняє мене, що я красива, що можу подобатися чоловікові. Я розумію, чому він так робить. Але навіщо мені все це? Я ще не забула смак губ Рокса, зовсім недавно він мене цілував.
Хоча ні… Вже забула.
Тепер я не зможу забути, як цілується містер Нотрил.
Чудово...
Я вже волога.
- Містере Нотрил, вибачте, - підхоплююся з дивана, на щастя, не встигнувши ще залізти на коліна викладача, - будь ласка, вибачте.
Напівтемрява ховає його очі, не знаю, який зараз у нього вираз обличчя. Він здивований? Розчарований? Засмучений? Ні, мабуть, його обличчя відбиває жалість. Йому мене шкода. Нічого іншого припустити не можу.
- Лаурі, нам треба про це поговорити.
- Ні, містере Нотрил, не треба. Вибачте мені... - я маю ще тисячу разів вибачитися за те, що зроблю далі, але попереджати про це не можна, щоб не здогадався, що я збираюся зробити. - А-а-а-а-а-а-а, - співаю вигадану щойно мелодію, змушую викладача забути про те, що я цілувала його в шию, а потім у губи. - На добраніч, містере Нотрил, - відходжу до дверей.
- На добраніч, Лаурі, - ось і підтвердження, що все вийшло, він сказав тим же тоном, яким трохи раніше відповідав на мої запитання.
Я зачинила за собою двері кімнати і притулилася до одвірка головою. Саме час постукати себе по лобі. Навіщо я полізла цілуватися до містера Нотрила?
Дуринда! Яка ж я дуринда!
Сама ускладнюю собі життя. Мені потрібно розібратися з усіма проблемами, які звалилися на голову, наче снігова лавина, а я ще додаю екстриму. Як я завтра дивитимуся містеру Нотрилу в очі? Він вкотре мене врятував, був такий добрий до мене, і взагалі він – мій начальник та викладач. Мені потрібна робота зараз, як ніколи, я залежу від нього. Адже сама вирішила кардинально змінити своє життя. І лише одним необдуманим кроком я могла все зіпсувати.
Хм… тут можна користуватися магією? Він щось говорив про те, що чужа магія може блокуватися, якщо цього забажає господар житла.
Холодок пробіг по шкірі.
Перемістила у свою руку склянку із вітальні. Фух ... Магія працює. Отже, все гаразд. Я справді змусила його забути наші поцілунки. Точніше мої приставання до нього.
А якщо в нього щось піднялося в штанях? Що він подумав, коли я спати пішла?
Та ні… Навряд чи там щось ворушилося. Йому ж сімдесят чотири…
Ні, ну у нього там, напевно, все працює як у двадцятирічного, але ймовірно він розбірливий в інтимних справах. Не зазіхає на таку, як я, тим більше було лише кілька поцілунків.
Ні?
Точно ні.
***
- Лаурі, - чую крізь сон, що мене хтось ласкаво кличе. Я навіть усміхнулася від цього голосу, - Лаурі, настав час вставати.
Насилу відкриваю очі, потираю їх, щоб привести себе до тями і змусити бачити чіткіше. Поки що переді мною все пливе, але в голові прояснюється швидко. За секунду згадала все, що трапилося вчора, позавчора та й взагалі за весь попередній місяць. Моє життя стало невпізнанним.
Ось навіть зараз я прокидаюся у незнайомому ліжку, в чужому будинку, на мені шовкова піжама, про яку я й мріяти не могла. І ще вчора вона була зовсім нова, тепер вона особисто моя. Впевнена, що повернути її мене не попросять.
- Лаурі, прокидайся, - тихий стукіт у двері, - можна увійти?
- Так, містере Нотрил.
Я сиджу на ліжку, вже розплющивши очі повністю. Мій викладач стоїть у дверях, а я боюся подивитися йому в обличчя. Вдаю, що шукаю щось на ліжку, аби не зустрітися з його очима. Раптом він щось пам'ятає?
- Лаурі, нам за півгодини виходити. Аліта чекатиме у парку з Каллі та Джолі. Сніданок уже на столі. Складеш мені компанію?
- Так, містере Нотрил, дякую. А котра година?
- Вже дванадцять, - відчуваю в словах усмішку, але я все ще не дивлюся на нього, - ти довго спиш, виявляється.
- Ого! Дванадцять! - Схоплююся з ліжка. – Господи, та мені ж додому треба було! Я не сплю так довго, я о сьомій ранку навіть у вихідні встаю! Мене вдома вб'ють!
- Ну, це навряд. Із власною дитиною так ніхто не зробить.
- Ви не знаєте мого батька! – скрикнула і тут же згадала, що батьки чекають, коли я приведу свого коханця знайомитися. Захотілося схопитися за голову, адже я підтвердила те, що в мене хтось є, і якщо я не ночувала вдома, то все саме так, як вони припускали.
- Ходімо снідати, там і поговоримо, - невимушено каже чоловік. Він нічого незвичайного в ситуації не вбачає. І дівчина в його ліжку – явище природне, з тим винятком, що сам він спав на дивані.
Плетуся в піжамі за викладачем. У вітальні накритий стіл на двох, пахне смачною домашньою їжею, над чашками здіймається пара, у них, схоже, теж щось смачненьке. І стілець другий уже з'явився, хоча точно пам'ятаю, що вчора його не було. Загалом у вітальні стало затишніше. Якісь подушки на дивані, картини на стінах, крісло в кутку, але найбільше вразив величезний телевізор на стіні. Я навіть трохи свиснула і відразу ж ляснула себе по губах.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Магія без пам'яті, Мiла Морес», після закриття браузера.