Читати книгу - "Твердиня"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Принаймні — хто б то не був — вони розмовляють англійською.
Левко кисло посміхнувся. Трохи позаздрив бравурному настрою товариша, оскільки у самого жижки трусилися.
— Якщо серйозно, схоже на те, що нам уже третій день намагаються втовкмачити: нам тут не раді. — Семен помовчав, після чого озвався: — А ти що скажеш?
Левко відвернув обличчя, зробив незрозумілий порух губами (чи то скривився, чи то випнув щелепу) і проказав:
— Я думаю, Сьомо, ми вже близько…
Твердиня
LXVIII
11 серпня 2012 року, 18:01 (UTC – 5) Мадре-де-Діос
Левко підсів до Сатомі. Дівчина ворухнулася, посуваючись убік, але очей не підвела.
Перед ними шкварчало багаття, пережовуючи в’ялими язиками вогкі гілки. Українець зачерпнув пригоршню мокрого листя і кинув його у вогонь. Полум’я ображено засичало, але, підігріте знизу палаючим брикетом твердого розпалювача, не загасло. Листя, чадячи сірим димом, чорніло. Лео закашлявся, Сатомі теж бухикнула, проте від багаття не відсунулась. Навпаки — обнявши коліна руками, дівчина горнулася до вогню. У джунглях, обираючи між уїдливим димом і хмарами ще більш уїдливої мошви, перевагу зазвичай віддають першому.
— Привіт, — дурнувато бовкнув хлопець. — Ти як?
— Нормально, — дисонуючи з відповіддю, Сатомі знизала плечима.
— Втомилася?
— А ти хіба ні?
Левко кинув швидкий погляд за спину, переконавшися, що Ґрем відпочиває у наметі, а Сьома ввіткнув у вуха навушники, і підсунувся ближче.
— Не знаю. Не так, щоб дуже.
Дівчина не стала підтримувати розмову. Їй кортіло спитати, як довго їм ще тинятися цим смарагдовим пеклом, але вона змовчала, гадаючи, що наперед знає відповідь. Українець не відступиться, поки припаси не дійдуть до кінця. (Насправді Сатомі помилялася; Лео давно подумував про те, щоб повернути назад, але через гордість не хотів озвучувати це першим.)
Хлопець присунувся ще на кілька сантиметрів і пошепки промовив:
— Сатомі, знаєш, я… ем… ну… давно хотів з тобою поговорити.
Він спробував надати голосу еротичної хрипоти, натомість прозвучав так, наче благав шпаргалку на екзамені.
— Кажи. — Сатомі незворушно дивилася на вогонь.
У ній не було байдужості, радше підкреслена апатія. Левко знітився і прикусив язика. Після хвилинної паузи він демонстративно відсунувся й озвався знову:
— Як буде японською вогнище? — штрикнув пальцем у вогонь.
— Ти маєш на увазі багаття чи конкретно вогонь?
— Багаття.
— Можна говорити takibi, але це означає швидше «вогнище у будинку», тобто камін, як «багаття» воно не вживається.
— Тоді як краще?
— Kyanpufaia.
— Кі-ян-пух… Ні… Кі-ян-па-хуря?
Японка посміхнулась і нарешті повернула голову. В мерехтливому відсвіті вогнища ямки на її щоках стали запаморочливо рельєфними. Левка кинуло в дрож від одного погляду на них. Йому страшенно захотілося її поцілувати.
— Та ні! Kyanpufaia.
— Кіампіфайя.
— Ось так правильно! — Посмішка поширшала. — До речі, ти маєш знати це слово. Воно запозичене з американської — від camping fire[104].
Українець вирячив очі, а тоді, подумки прокрутивши слово, і собі засміявся.
— Не може бути! — Комизливе kyanpufaia виявилося вимовленим на японський манер англійським словосполученням «camping fire».
— Так. Я не обманюю!
— Справді? Дивина. Ніколи не думав, що японці щось запозичили в американців.
— Ми багато чого запозичуємо. — Сатомі на мить замислилась і виправилася: — Ми багато вчимося.
— Зрозуміло. — Лео задер голову. — А як по-вашому буде… небо?
— Hoshi.
— Хоші.
— Ага.
— А як… як будуть зорі?
Небо над табором було гнітюче-чорним. Де-не-де Левко ще розрізняв віття високих дерев, проте понад ним, хай як напружувався, бачив лише розжирілу масу пітьми; крізь неї з космосу не пробивалося (та й не могло пробитися) жодного промінчика. Ані сліду від зір. Хмари були грубими й товстими — такими, що навіть із гармати не прострелити.
— Sora.
— Сора, — повторив він. — Майже як українською — зорі.
Сатомі затихла. Левко не знав, як далі вести розмову, за що зачепитися, як повернути діалог у потрібне русло. Його ледь не тіпало від власної незграбності. Раптово він усвідомив, що мимоволі повторює неоковирні дії головного персонажа стрічки «Той, що пройшов крізь вогонь» — пластмасового фільму, в якому за неперервною чергою режисерських ляпів було важко не те що насолодитися, а навіть простежити за сценарієм. Режисер Іллєнко двічі за фільм втягував свого героя у лінгвістичні дискусії штибу «а переклади мені…» з героїнями: спершу із закоханою в героя росіянкою, а згодом, у Канаді, з так само закоханою індіанкою. На думку Михайла Іллєнка, така «любовна» бесіда мала неминуче закінчитися надзвичайним, приголомшливим сексом. Левко розумів, що в житті воно трохи інакше, через це нітився ще більше, а проте… продовжував дурнувату гру в слова.
— А «зоряне небо»?
Якщо Сатомі й набридла забава, вона тактовно цього не показувала:
— Hoshizora.
— Хошісора, — папугою повторив українець.
— Чудово, Лео. Майже без акценту. — Звично по-японському — без жодного виразу на лиці прокоментувала дівчина.
Нарешті хлопець наважився і, відчуваючи, як холонуть руки, видихнув:
— Як буде «я тебе люблю»?
Японка змінилась на обличчі. Ворухнула бровами і кокетливо зиркнула на хлопця.
— Японці не кажуть «я тебе люблю». Слово «тебе» у нас майже не використовується. Ми говоримо просто «люблю» — aishteimasu.
Багаття відбивалось у її чорних очах. Вона була гарною, запаморочливо гарною, хоча в той момент смолянисті зіниці практично зливались із чорнотою лісу, що оточував табір. Завдяки цьому Сатомі скидалася на героїню фільму жахів, у яку вселився злий дух. Не надто романтично, та Левку було байдуже. Зараз або ніколи!
Він прохрипів:
— Айштеймас… — і наліг на дівчину.
Його порух вийшов смиканим і майже хамським, він більше нагадував лобову атаку, а не обійми. Сатомі різко подалась назад. Розпаленілий Левко, вирішивши не здаватися, викотив очі, висолопив язика і посунувся слідом, аж поки не притисся губами до губ японки. Втім… язик наштовхнувся на непробивний мур із міцно стулених зубів.
Форкаючи, дівчина сховала підборіддя. Затим відпихнула українця і з розмаху врізала по писку долонею. Водночас з гучним «лясь!» із боку намету долинуло:
— Хей! Мазефакер! Ти що там робиш?! — Ґрем стояв на ногах. — Ану відлипни від моєї дівчини!
Від ляпасу Левко ледь не заточився у вогонь. Йому почулося?
— Що значить «відлипни»? Що… що значить «твоєї дівчини»?!!
Сатомі розгублено кліпала. Ґрем безшумно ковзнув у темряві і затулив її, нависнувши над українцем.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Твердиня», після закриття браузера.