Читати книгу - "Найкращий сищик імперії на Великій війні"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— О, Іване Карповичу! — Генерал чомусь дуже зрадів і подав мені руку. Я віддав йому честь, хоч був у цивільному. — Відставити! — наказав генерал і руку тримав. Я її боязко потиснув. — Дуже радий вас бачити. Багато чув про ваші подвиги у Східній Пруссії, які описав «Воєнний літопис».
— Пане генерале, це не останні подвиги Івана Карповича, — похвалився Роттенбург.
— Слухайте, а не хочете поїхати зі мною до корпусу? — зненацька спитав генерал. — Там у нас є одна загадкова справа, якраз для вас.
— Що за справа? — здивувався я.
— Ми знайшли трьох чоловіків. Без документів, мовчать і посміхаються, дивно виглядають. Я ще такого не бачив, тому побоююсь, чи немає тут якогось австріяцького підступу, — сказав Гейсман.
— Пане генерале, Іван Карпович зараз зайнятий і... — почав Роттенбург.
— Без документів і мовчать? Одразу троє? — спитав я і згадав справу Іллі Благово. Невже я зможу її розплутати?
— Так, ви щось про це знаєте? — зацікавився генерал.
— Ні, але мені було б цікаво розслідувати цей випадок. Та я зараз у розпорядженні пана полковника, — розвів я руками.
— Михайле Готфрідовичу, чи не зробите мені послугу? — звернувся генерал до полковника. Той знітився, подивився на мене.
— Іване Карповичу, ви досить заморилися за останній час... — почав полковник.
— Так точно, пане полковнику, але залюбки допоміг би армії розібратися у цій справі. Якщо, звісно, ви дозволите.
Полковник зітхнув.
— Ну добре, завтра і післязавтра будуть урочистості з нагоди прибуття ікони. Я можу відпустити вас на два дні. Цього вистачить?
— Не знаю, пане полковнику, але спробую встигнути.
— Ось і добре! — зрадів генерал. — Тоді прошу за мною, машина мене вже чекає!
— Може, хоч повечеряєте? — запропонував полковник.
— О, це залюбки! — зрадів генерал. — Знаєте тут якесь хороше місце?
— Аякже.
І ми відбули до ресторації «Біля кривої липи», де на нас чекав невеличкий бенкет, який тривав аж до третьої години ночі. Було багато тостів, здебільшого на мою честь, але і я не забував про мудре керівництво.
Люди-трава
ночі ми вийшли з ресторації, тепло попрощалися з полковником і сіли в машину до генерала У того було розкішне чорне авто.— «Хорх» — мій трофей, дістався від австрійського колеги, якому довелося драпати з-під Рогатина! — похвалився генерал. — Рушай! — наказав водію і невдовзі заснув.
Я теж задрімав, у авто було тепло і добре. Уклав генерала на сидінні, а сам приліг на підлозі, підклавши під бік кожух, який дав водій.
Непогано виспалися, а прокинулися від канонади. Я вже, чесно кажучи, від неї відвик, тож одразу засумував. А генерал тільки потягнувся і наказав зупинитися біля першого ж колодязя. Коли побачив мене на підлозі, заметушився, попросив вибачення.
— Не хвилюйтеся, пане генерале, спав, як немовля, — запевнив я.
Ми зупинилися, попили холодної водички з колодязя, вмилися і поїхали далі.
— Добряче ми вчора посиділи, — покрутив головою генерал. — А що святкували? А то розмов багато про ваші подвиги, а що саме зробили — незрозуміло.
— Пане генерале, вибачте, але нічого не можу сказати без наказу полковника, — розвів я руками.
— Усе секрети якісь, — посміхнувся генерал. — Ну добре, перейдімо від ваших секретів до наших таємниць. Так от, зараз ми ведемо наступ на південь, у район міста Стрий. Потроху наступаємо, супротивник чинить відчайдушний спротив. І ось солдати 187-го аварського полку в прифронтовій смузі затримали трьох чоловіків дивної зовнішності та й поведінки. Бліді, сиві, погано одягнені, дуже худі, зі слідами тортур.
Я кивав, сам думав, що на випадок Іллі Благово це вже не зовсім схоже, але все одно цікаво.
— Документів при них не було, зброї теж, патруль доставив їх до штабу. Причому довелося везти на возі, бо були такі слабі, що не могли іти. У штабі допитували їх. І польською, і німецькою, і угорською, і чеською, і місцевою говіркою, але всі троє мовчать. Коли дали їм поїсти, то жадібно накинулися на харчі, з’їли по дві порції, але потім дуже страждали шлунками. Лікарі зафіксували майже дистрофію, вважають, що цих хлопців морили голодом і били. Але хто це робив і для чого — незрозуміло. Ми склали рапорт, надіслали його до штабу армії. Звідти прийшов наказ відправити тих людей разом із полоненими. Але поки не можемо, бо вони дуже виснажені і не можуть самі навіть до вітру ходити. До того ж, далі перебувають у дивному стані. Все б нічого, але я побоююся, що наш супротивник може вдатися до якихось нечесних методів ведення війни. Розумієте, тут у Галичині відбувся повний розгром австріяків. До зими їх витіснять за Карпати, і, якщо все буде добре, ми вийдемо до Угорщини. У таких умовах наш ворог може бути здатен на все.
— Що ви маєте на увазі? — спитав я.
— Що ці троє чоловіків можуть бути жертвами якихось нелюдських експериментів.
— Чого?
— Ну, наприклад, якісь гази, після обробки якими солдати стають такими, як ті люди: безпорадними, наче рослини. Або нагодували їх чимось, або ще щось. Звісно, можливо, я перебільшую загрозу і все пояснюється дуже просто. Але нам треба знати, звідки взялися ті люди і чи немає загрози нашим військам. Тому я й запросив вас, Іване Карповичу, щоб дізнатися.
— Мені треба буде побувати на місці.
— Звісно ж. Я віддам у ваше розпорядження свого ад’ютанта і авто, — сказав генерал. — Прошу про результати вашого розслідування доповідати особисто мені. Якщо мої підозри не підтвердяться, що ж — добре, вважатимемо, що це просто прогулянка. Якщо ж виявиться, що є загроза, то вживатимемо заходів.
Невдовзі ми приїхали до штабу корпусу, де генерал запросив мене поснідати. Посадив за один стіл з собою. Я намагався відмовитися, мовляв, як можна сидіти солдату за одним столом із генералом.
— Солдату, може, й ні, а от найкращий сищик імперії зробить мені честь, — засміявся генерал.
— Моя слава значно перебільшена.
—
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Найкращий сищик імперії на Великій війні», після закриття браузера.