Читати книгу - "Вовк-тотем"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Спішившись, скотарі мовчки скупчилися навколо двох громадин. Бики були вже мертві й лежали на згарищі з вивихнутими ратицями, вогонь обсмалив їхню щільну й густу шерсть на чорні пухирці, а їхня шкіра завтовшки з палець уся розтріскалася й стала схожою на панцир черепахи, з тріщин витікав біло-жовтий яловичий лій. Очі тварин були витріщені, мов дві великі чорні лампочки, язики вивалилися з рота десь на половину чи, а з рота й носа ще витікала якась чорна рідина. Доглядачі черед і жінки за формою рогів упізнали цих двох биків, і натовп миттю збурився.
— Ой лишенько! — сказала Ґасмаа, — це ж найкращі два бики нашої бригади! Півчереди наших корів — їхні нащадки! Ось вам і результат підпалу в степу! Ви рано чи пізно знищите степ!
— Ці два бики були з найкращого сорту монгольських корів — степові червоні, — сказав Біліґ. — Корови, що народжувалися від них, потім давали найбільше молока, а воли — найбільше м’яса, причому найкращої якості. Я повинен обов’язково доповісти про цей випадок начальству хошуна, і якщо буде призначена група розслідування, я обов’язково приведу їх на це місце. Люди часто завдають ще більше збитків, ніж вовки!
Улзій нагадав:
— Кілька років тому Управління скотгоспів аймаку хотіло забрати цих биків, однак тоді бригада пошкодувала їх віддати, надіслала тільки двох телят, що від них народилися. Тепер це — збиток чималий!
— В очереті не буває вітру, — зауважив Саацерен, — от бики й умостилися тут відпочити, так ні — потрібно ж було підпалити очерет! Бики бігають повільно — хіба ж вони могли втекти від вогню? Ще й такий масний дим був, що вони задихнулися. У степу ще ніколи такого не бувало, щоб спалили корів. Тож якщо не віриш у Тенґера — поплатишся за це.
Раптом чорна обвуглена шкіра одного з биків луснула й по ній пішли тріщини, утворивши дивний жахливий візерунок, ніби якесь небесне застереження чи прокляття.[87] Жінки так злякалися, що позакривали обличчя рукавами з овечої шкіри й повибігали з натовпу. Усі відсторонилися від Бао Шуньґуя, мов від чумного. Той залишився стояти поряд із трупами биків — усе тіло в сажі, обличчя чорного кольору. Раптом він, скрегочучи зубами, видихнув:
— Збитки за спалених биків — на рахунку вовків! І що б ви не казали, я не відступлюся, поки не знищу всіх вовків в Орхоні!
Вечірня заграва вже зблякла й на людей насунувся, мов сітка, степовий холод ранньої весни. Зголоднілі, змерзлі й утомлені люди й тварини поїхали, розчаровано похнюпившись, назад до табору, ніби переможені війська, голови яких присипані порохом. Ніхто не знав, як же Білому вовку, врешті-решт, удалося вивести свою зграю і з кільця оточення, і з моря вогню. Усі судили й рядили, схиляючись до думки, що вони все ж таки вилетіли звідси. Улзій сказав:
— Цього разу була тільки одна лазівка — наш авангард зчинив сильний галас, тож Білий вовк зі своєю зграєю, напевне, вислизнув звідси ще до того, як ми запалили вогонь.
Конопаси поспішили роз’їхатися до своїх табунів. Чень Чжень і Ян Ке повернулися думками до свого вовченяти, вони покликали Чжана Цзіюаня й Ґао Цзяньчжуна та вчотирьох відділилися від загону, поїхавши до свого табору навпростець, ближчою дорогою. Ян Ке дорогою бубонів:
— Перед тим, як піти з дому вночі, ми дали вовченяті лише два шматки добре розвареної баранини, однак я не знаю, чи він може вже сам їсти м’ясо, адже Дорж казав, що вовченят відучують від молока, вже коли їм виповниться більше місяця.
— Це — не біда, — відповів Чень. — Він учора так наївся молока, що його пузо ледь не луснуло, тож навіть якщо він ще не їсть сам м’яса, він з голоду не помре. Я більше боюся про інше — щоб вовчиця не простежила за нами й не знайшла нашу схованку, поки нас цілий день не було вдома. От тоді буде негаразд!
Крім коня під Чжаном Цзіюанем, решта вже не мали сил бігти, тож хлопці повернулися до своєї юрти майже опівночі. Ерлан і Хуанхуан стояли поряд з порожньою собачою мискою, чекаючи, поки їх нагодують. Чень Чжень просто скотився з коня і насамперед виніс їм по великому шматку м’яса з маслаками. Чжан Цзіюань і Ґао Цзяньчжун пішли в юрту митися й гріти чай, щоб швидше повечеряти й лягати спати. Чень Чжень і Ян Ке поспішили до вовченяти. Коли вони зняли дошку, що прикривала вхід, і посвітили в середину ліхтариком, то побачили, що вовченя солодко спить у глибині нори на овечих шкурах, цуценятко ж скавучить від голоду і з усіх сил шкребеться по стіні, намагаючись знайти місце, де видобути молока, а Еле схвильовано бігає навколо нори. Чень Чжень поспішив витягнути цуценятко з нори й віддав його Еле, та, схопивши доньку в зуби, понесла її до свого кубла.
Хлопці уважно обшукали дно нори, однак двох шматків м’яса як не бувало, при цьому живіт вовченяти випирав в обидва боки, мов барабан, а губи, ніс і голова лисніли від жиру. Очі в нього були заплющені, а кутики рота трохи припідняті вгору — здавалося, що він тішиться якимось гарним сном. Ян Ке зрадів:
— Цей сучий син сам усе м’ясо проковтнув!
Ченю теж відлягло на душі, й він сказав:
— Вочевидь, вовчиця зараз сама рятується, їй не до інших.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Вовк-тотем», після закриття браузера.