Читати книгу - "Найкращий сищик імперії на службі приватного капіталу"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Любив уранці сісти біля люльки і чекати, поки мала прокинеться. Вона одне око розплющить, мене побачить і всміхається одразу. Ота її усмішка краща за все мені. Беру її на руки і чукикаю, поки Уляна Гаврилівна готує молоко для сніданку. Вона хотіла малу до себе в кімнату забрати.
— Щоб ви, Іване Карповичу, не турбувалися вночі.
Але я не віддав, бо якраз хотів турбуватися скільки треба. Так удома засидівся, що довелося прикажчика найняти, щоб слідкував за порядком на землі. Я ото якщо увечері з хутора виберуся на годину-дві, то й добре. А бувало, що і по кілька днів не виходив.
— Обабилися ви, Іване Карповичу. Хіба ото можна так, через дитину? — дивувалися мужики з Капітанівки. У них так не заведено було, бо дітей повна хата, хоч би пам’ятати, у кого яке ім’я. Я нічого не відповідав, сидів і сидів днями з малою.
Ото якось заколисую Моніку, коли собаки загавкали. І у ворота хтось грюкає.
— Відчиніть! Відчиніть! — кричать щосили. Я Моніку Уляні Гаврилівні віддав, вийшов у двір. Револьвер завжди при мені, бо хоч у нас тут спокійно, але могли з’явитися люди, яким я не до вподоби.
— Хто там?
— Іване Карповичу, це я! Василь Степанович! — я вже й забув, як його звати, але з голосу впізнав того бідолаху з Конотопа, від якого донька поїхала.
— Що сталося? — питаю і хвіртку відчиняю. Дивлюся, а в гостя мого обличчя божевільне, сам весь у пилюці, дихає важко, таке враження, що з самої станції сюди біг, не зупинявся.
— Біда, Іване Карповичу, біда! — кричить і стогне. — Мені Ганнуся наснилася! Плакала, допомогти благала! Рятувати її треба, Іване Карповичу, рятувати! — і як впаде у ноги, знов давай чоботи мені цілувати.
Як я його не переконував не дуріти, а переконати не зміг. Усе він розповідав, як Ганнуся уві сні плакала та просила допомогти. Дивлюся, що від нервів та горя аж трохи наче збожеволів він. Думаю, як же від нього відкараскатися, а він знай собі все виє: «Ганнуся! Ганнуся! Рятуйте! Допоможіть!»
— Ну, все, досить, підводьтесь уже, — кажу йому.
— Знайдіть мені її! Знайдіть! — хрипить він. — Благаю! Врятувати просила! Ганнуся!
Я вже, чесно кажучи, збирався ще якось його обдурити, а потім подумав, що якось це вже дуже недобре. У такому горі людина, то хоч чимось маю допомогти. А ще уявив, якби ото з Монікою моєю щось сталося, що б я робив. І ото коли про Моніку подумав, то одразу стало легше мені і зрозуміло.
— Все, припиніть! Давайте гроші. Завтра поїду до Києва, роздивлюся, що і як Коли можна її знайти, то знайду. Тільки щоб ви мені тут без істерик! Повертайтеся додому і чекайте від мене звістки.
— Ні, не піду додому! Тут буду жити! — кричить.
— Де — тут? — дивуюся я.
— А он під деревом! Нікуди не піду звідси! Вас чекатиму! Врятуйте її! Допоможіть Ганнусі!
Як я його не переконував, а вперся чоловік — і все. Домовилися, щоб залишався. Я дозволив йому на сіннику спати і попросив Уляну Гаврилівну, щоби давала йому їсти.
— І за Монікою слідкуйте.
— Та не хвилюйтеся, Іване Карповичу, їдьте спокійно, — усміхається кухарка моя, жінка розважлива та розумна.
З тим я поїхав до Києва Там знайшов мого знайомого поліцейського пристава Воронька Той мене, як побачив, зрадів неймовірно.
— Іване Карповичу! Дозвольте вас хлопцям показати! — кричить, а сам дивиться на мене, наче на циркача якогось.
— Що зробити? — дивуюся я, бо ж я не слон і не баба з бородою, щоб мене комусь показувати.
— Показати, хлопцям! Вони не вірять, що я вас знаю і з вами товаришую! Ходімо!
— Зачекай, я що — ведмідь на ярмарку, щоб мене ото показувати?
— Тю, Іване Карповичу, кого ведмедем здивуєш? А ви зараз справжній герой! Тільки про вас і балакають. Завдяки тому журналу!
— Якому журналу? — стою я розгублений, бо геть нічого не розумію.
— Ну, де пригоди ваші описані! — кричить Воронько і знову тягне мене кудись, а в мене щелепа нижня впала. Про мене, у журналі? Що за дива?
— Зачекай, який такий журнал?
— Зараз покажу! Прошу! — відчинив двері до поліцейського відділку, наче швейцар до готелю. І тверезий же, а очі блищать, наче цілий кухоль видудлив, весь якийсь збуджений. Тільки ми зайшли до кімнати, де рядові поліцейські, як він закричав:
— Хлопці, це Іван Карпович Підіпригора! Той самий, що «Зірку Сходу» знайшов, викрив подробного Шерлока Гольмца, а також спіймав польських грабіжників банків!
Ох тут збіглися всі! Руки тиснуть, повагу висловлюють, а ще потім один тицяє якийсь журнал.
— Іване Карповичу, підпишіть, будь ласка! — просить, і тут зразу інші почали журнали діставати. Називається журнал «На суходолі та на морі». Відкривають його, а там з самого початку мій портрет, підписаний «Пінкертон з берегів Сули». А поруч текст із назвою «Дивовижне викрадення “Зірки Сходу” та загадковий гість із Англії»! Читаю, а там про події в Сумах! І наче від мого імені все розповідається! Як так?
— Підписуйте, підписуйте! — просять мене. Я перегорнув з десяток сторінок, коли бачу — наприкінці розповіді підпис: Климентій Маєвський, граф. Ну, граф! Аж руки в мене в кулаки стиснулися, так я розлютився. Бо ж віддав графу записки для літературної переробки, а він без мого відома до журналу їх надіслав! Ну, Климентій Євграфович! Ну, я вам влаштую! Аж трусити мене почало спересердя. Підписав усі журнали, які були, бачу, щось шепочуть поліцейські.
— Іване Карповичу, маємо честь вас запросити на невеличкий бенкет у трактир «Золота вівця», де я і мої колеги хочуть вшанувати вас як видатного сищика сучасності! — каже мені Воронько.
І так усі на мене дивляться, що ніяк відмовити не можна. Але ж мені додому хочеться. До Моніки, а потім ще з графом побалакати. Стосовно вчинку його ганебного, який став ось такою несподіванкою.
— Дуже вдячний за це запрошення, але вимушений просити вас перенести урочистості. Бо розслідую дуже важливу справу і не можу відволіктися.
— Справу! Ви що? Яку? — обступили знов мене.
— Не можу сказати, бо пообіцяв тримати в таємниці. Але дозвольте мені забрати пана пристава для важливої розмови.
Узяв Воронька
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Найкращий сищик імперії на службі приватного капіталу», після закриття браузера.