Читати книгу - "Найкращий сищик імперії на службі приватного капіталу"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
їдемо ми до Чернеччини, яка названа була так, бо колись був там великий монастир, якому належало багато сіл та землі навколо. Але за Катерини монастирів багацько закрили, землі короні передали. І цей монастир також закрили, залишилася тільки назва села, яка вказувала, що от колись жили тут ченці.
— Розкажіть, що про обставини загибелі дитини відомо? — питаю я, щоб час дарма не гаяти.
— Та що. Кажу ж, що хутір, де все сталося, за селом, біля ліска невеличкого. На хуторі два брати живуть. В одного четверо дітей, в іншого — шестеро. Вночі, кажуть, собаки вили якось дивно. Немовля в колисці спало, біля печі. Діти інші на печі, а батьки в кімнаті.
— А чого це дитина не біля матері? — дивуюсь я.
— Бо матір після пологів тифом хворіла, молоко в неї перегоріло, Годували маля коров’ячим. Старші діти й годували вночі, щоб мати поспати могла, ви ж знаєте, скільки роботи у сільських жінок. Вранці, десь о четвертій, мати встала худобу порати, зазирнула в колиску, а малюк уже й охолов.
— Мертвий?
— Мертвий. Аж посинів весь.
— А двері до хати зачинені були?
— Так, на засув. Господар увечері сам зачиняв, і зранку теж зачинені були. Злочинець через дах проліз.
— Через дах?
— Так, там стріха розідрана в одному місці. То заліз на горище, а потім по драбині в комору, а вже звідти до кімнати тихенько зайшов, щоб ніхто й не почув.
— Не розумію, кому потрібна кров немовляти? Щоб так ризикувати?
— Я і сам не розумію. Хотів би думати, що справник це навмисне затіяв, провокацію цю, але він тупа істота, він би такого ніколи не вигадав. Не знаю, як це все розуміти. Тим більше, що біля хати начебто бачили вовчі сліди.
— Вовчі? — дивуюся я.
— Так, вовчі. У нас тут хіба вовки є? — питає Голубовський.
— Та є в Лебединських лісах, а інколи ще з великороських губерній забрідають, коли їм там їжі не вистачає.
— Ну, ото сліди ті теж проти мене за доказ вважаються.
— Вовчі сліди проти вас? — дивуюся я. — Це ще яким чином?
— Бо є в мене вовча шуба.
— Вовча шуба?
— Так, купив три роки тому, коли на Нижньогородському ярмарку був. Дуже тепла, але якщо під дощ потрапити, то псиною тхне страшенно, і я її останнім часом не носив. А тепер згадали мені ту шубу, кажуть, що я в неї одягаюся, у вовка перетворююся і п’ю кров християнських немовлят! От ви у це вірите? — питає і дивиться мені в очі.
— Вірую я лише у Господа нашого Ісуса Христа, а все інше намагаюся перевіряти і довіряю лише фактам.
— Але ж у вовкулаків ви не вірите?
— Я вже сказав, у кого вірую. А щодо вовкулаків, то можу лише сказати, що жодного разу їх не бачив і надійні докази їхнього існування мені не траплялися.
— Бо їх немає!
— Можливо. А можливо, і є. Не треба звужувати себе попередніми настановами, треба лише вивчати наявні факти і вибудовувати з них переконливу версію, яка й пояснить, що сталося.
— І яка у вас версія?
— Поки жодної, бо я замало знаю. Але хочу спитати, а де ви були в ту ніч, коли загинула дитина?
— Ви що, мене підозрюєте? — обурюється він. — Хіба я для цього вас найняв?
— Ви ще не найняли. А підозрювати я буду всіх, хто має до справи хоч якийсь стосунок. Підозрювати і перевіряти. Іншого шляху розкриття справ не існує.
— Я їздив до Ромен.
Голубовський невдоволено крутить головою. — То де ви були позаминулої ночі?
— Навіщо?
— У справах. Треба було дещо купити, потім ще перерахувати черговий платіж господарю маєтку.
— Полковнику Кармазіну?
— Так, йому. Пан полковник зараз на водах відпочивають, то наказали перерахувати гроші трохи раніше.
— Ночували у Ромнах?
— Так, — я помічаю, що він трохи хвилюється. Бреше, чи що?
— Де саме?
— Там у пана полковника невеличкий будиночок є біля станції, то в ньому.
— У будиночку хтось іще живе?
— Ні.
— Ви самі ночували?
— Ну звісно, що сам! — він аж червоніє. Точно бреше.
— Поліція вас уже допитувала?
— Так. І в них є свідчення з банку, де я увечері оформлював платіж, і з крамниці, де я зранку купував гас.
— Це поліцію не переконало?
— Ні, вони кажуть, що вночі я встиг би, перетворившись на вовка, збігати до Чернеччини і повернутися.
— Там же не так і близько.
— Сімнадцять верст в один кінець!
— Багатенько, — киваю я, а сам думаю, що вокзал у Ромнах у центрі, не дуже-то зручно з нього бігти у вовчому вигляді. Та й собаки почують. Якось не дуже схоже на правду. — А де зараз тіло дитини?
— У земській лікарні. Розтин робився з наказу поліції.
— Тоді їдьмо спочатку до лікарні.
Залишок шляху ми просиділи мовчки, здається, Голубовський залишився невдоволений тим, що я його одразу не зарахував у невинні. Дарма образився, бо ж я звик усіх підозрювати і нікого в безневинні наперед не зараховувати.
Ось ми в’їхали до Чернеччини і повернули до земської лікарні, розташованої в колишньому монастирі. Ще коли вулицями їхали, я побачив, як вороже дивилися на нас місцеві мужики. Пальцями тицяли, головами крутили, розбігалися по дворах. Голубовський теж помітив усе це, аж втиснувся в сани і з полегшенням зітхнув, коли ми заїхали у двір лікарні.
— Лікаря звати Володимир Михайлович, дуже порядна людина, — сказав мені прикажчик.
Ми зайшли всередину, назустріч нам вийшов чоловік у білому халаті, здивовано придивився до мене, а потім несподівано зрадів.
— Іване Карповичу! Підіпригора! Ви? Оце так сюрприз! Я — Володимир Михайлович Черняк, тутешній лікар, я всі ваші історії читаю! — підбіг, руку потиснув, повів у свій кабінет.
Лікарю було біля тридцяти, був він швидкий, високий та худий, тут же запропонував чай із пиріжками.
— Можна і чай, але спочатку про справу. Розкажіть про дитину, — попросив я.
— Та що там розказувати? Розтин показав, що справді крові в дитині майже не було. Вени та артерії аж злиплися.
— Ви таке раніше бачили? — питаю.
— Таке? Ні, не бачив, — каже лікар
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Найкращий сищик імперії на службі приватного капіталу», після закриття браузера.