Читати книгу - "Страх мудреця, Патрік Ротфусс"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Я похитав головою.
— Я про минулу осінь у Требоні.
Денна опустила руку назад, на коліно, а там розгублено заворушила нею, намагаючись покрутити відсутній перстень. Поглянула на мене. Її лице не виражало нічого.
— Звідки ти про це дізнався?
— Ти сама мені розповіла. Тієї ночі на пагорбі, коли ми чекали на дракуса.
Вона опустила погляд і кліпнула.
— Не… не пам’ятаю, щоб таке казала.
— Ти тоді була трохи не при тямі, — лагідно пояснив я. — Але ти казала. Розповіла мені все про це. Денно, тобі не конче потрібно залишатися з такою людиною. Всякий, хто може так учинити з тобою…
— Це він задля мого ж добра, — відповіла вона, і в її темних очах замерехтів гнів. — Це я тобі казала? Ось я стою без подряпини, а всі інші, хто був на весіллі, мертві, як вичинені шкури. А ти знаєш, як воно буває в малих містечках. Мене знайшли непритомною, та все одно думали, що я могла бути якось до цього причетна. Ти ж пам’ятаєш.
Я опустив голову й замотав нею, наче віл у ярмі.
— Не вірю. Мав бути якийсь інший вихід із цієї ситуації. Я знайшов би інший вихід.
— Ну, гадаю, не всі можуть бути такими розумними, як ти, — відповіла Денна.
— Розум тут ні до чого! — мало не закричав я. — Він міг забрати тебе із собою! Міг утрутитися й поручитися за тебе!
— Він нікому не міг повідомити, що він там, — заперечила Денна. — Він казав…
— Він тебе побив.
Вимовивши ці слова, я відчув, як у мені виріс жахливий гнів. Не палкий і несамовитий, як бувало під час деяких моїх зривів. Він був інакший, неспішний і холодний. І я, відчувши його, вмить усвідомив, що цей гнів жив у мені вже давно й набував чіткої форми — повільно, як замерзає ставок довгої зимової ночі.
— Він тебе побив, — повторив я, відчуваючи в собі цільну брилу крижаного гніву. — Жодні твої слова цього не змінять. А якщо я таки його побачу, то, мабуть, радше встромлю в нього ножа, ніж потисну йому руку.
Тут Денна підвела на мене очі, і з її обличчя зникло роздратування. Вона кинула на мене погляд, сповнений солодкої ніжності впереміш із жалем. Так дивляться на цуценя, коли воно гарчить, уважаючи себе страшенно шаленим. Вона лагідно приклала долоню до мого обличчя, і я відчув, що зашарівся — гаряче, сильно, раптом знітився через мелодраму, яку сам і влаштував.
— А можна про це не сперечатися? — запитала вона. — Будь ласочка! Не сьогодні. Я так давно тебе не бачила…
Я вирішив, що краще це облишити, ніж ризикувати її відлякати. Я знав, що буває, коли чоловіки занадто на неї тиснуть.
— Добре, — промовив я. — Не сьогодні. Але ти можеш бодай сказати мені, для чого тебе витягнув сюди покровитель?
Денна відкинулася назад і широко всміхнулася.
— Вибач, делікатні питання і все таке, — перекривила вона.
— Не треба так! — обурився я. — Я розповів би тобі, якби міг, але мейр дуже високо цінує свій особистий простір.
Денна знову нахилилася вперед і накрила мою долоню своєю.
— Бідолашний Квоуте, це ж не насмішка. Мій покровитель не менш потайний, аніж мейр. Він дуже чітко дав зрозуміти, що якщо я піддам наші стосунки розголосу, стане непереливки. Він неабияк це підкреслював, — її личко вже стало серйозним. — Він людина могутня, — Денна неначе хотіла сказати більше, та відтак зупинилася.
Я мимохіть усе зрозумів. Нещодавнє зіткнення з гнівом мейра навчило мене обережності.
— А що ти можеш розповісти мені про нього?
Денна задумливо постукала пальцем по губах.
— Він напрочуд гарно танцює. Гадаю, цим я нічого не викажу. Він доволі граційний, — додала вона, а тоді засміялася, побачивши вираз мого обличчя. — Я збираю відомості для нього, шукаю у старих генеалогіях та історичних творах. Він допомагає мені написати кілька пісень, щоб я змогла заявити про себе… — завагалася, а тоді похитала головою. — І, мабуть, це все, що я можу сказати.
— А я зможу почути ці пісні, коли ти закінчиш?
Вона сором’язливо всміхнулася.
— Гадаю, це можна влаштувати, — скочила на ноги й зіп’яла на ноги мене, взявши за передпліччя. — Досить балачок. Прогуляйся зі мною!
Я всміхнувся. Її ентузіазм був по-дитячому заразливий. Однак, потягнувши мене за руку, вона тихенько зойкнула, здригнулася та притиснула одну долоню до боку.
За мить я опинився поряд із нею.
— Що трапилось?
Денна знизала плечима й нещиро мені всміхнулася, приклавши руку до ребер.
— Це через падіння, — пояснила вона. — Той дурнуватий кінь. Коли я забуваюся й рухаюся надто швидко, з’являється різкий біль.
— Хтось дивився, що там таке?
— Це просто синець, — відповіла Денна. — А такому лікареві, який мені по кишені, я й торкнутися себе не дозволила б.
— А як щодо твого покровителя? — запитав я. — Він же точно може щось улаштувати.
Вона поволі випрямилася.
— Насправді це не проблема, — підняла руки вище голови й зобразила швидке, хвацьке танцювальне па, а тоді розсміялася, побачивши моє серйозне обличчя. — Поки що досить балачок про таємне. Прогуляйся зі мною. Розкажи мені похмурі та скандальні плітки з двору мейра.
— Гаразд, — мовив я, коли ми рушили. — Я чув, що мейр дивом одужав від тривалої хвороби.
— Ти кепсько розумієшся на чутках, — сказала Денна. — Це знають усі.
— Учора ввечері баронет Бремстон катастрофічно погано зіграв у фаро.
Денна закотила очі.
— Нудно!
— Комптеса Деферр утратила незайманість на постановці «Деоніки».
— О! — Денна піднесла долоньку до рота і притлумила смішок. — Справді?
— Після антракту незайманості при ній точно не було, — стишеним голосом промовив я. — Одначе, як виявилося, вона просто покинула її у своїх кімнатах. Отже, незайманість просто загубилася, а не була втрачена. Слуги знайшли її два дні по тому під час прибирання. Виявляється, вона закотилася під комод.
На Денниному личку відбилось обурення.
— Повірити не можу, що я тобі повірила! — вона замахнулася на мене, а тоді знову скривилася й різко втягнула повітря крізь зуби.
— Знаєш, — тихо сказав я, — я ж проходив підготовку в Університеті. Я не зцілювач, але маю добрі знання з медицини. Міг би подивитися, що там у тебе.
Денна придивилася до мене так, ніби не знала напевне, як сприймати мою пропозицію.
— Гадаю, — сказала врешті вона, — це чи не найбільш кружний шлях, яким мене намагалися звільнити від одягу.
— Я… — я відчув, що несамовито червонію. — Я не хотів сказати…
Побачивши моє зніяковіння, Денна розсміялася.
— Якщо вже дозволити комусь погратися зі мною в лікаря, то лише тобі, мій Квоуте, — сказала вона. — Але поки що цим займатимусь я, — вона взяла мене попід руку, і ми продовжили йти вздовж вулиці. — Я знаю достатньо, щоб подбати про себе.
***
Я повернувся до маєтку мейра кілька годин по тому, пішовши навпростець, а не дахами. Прийшовши до коридору, що вів до моїх кімнат, я побачив, що там стоять
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Страх мудреця, Патрік Ротфусс», після закриття браузера.