Читати книгу - "Хроніки Амбера : у 2 томах. — Т. 1 : П’ятикнижжя Корвіна"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— І?
— Ну... він... якимось чином... знав про таку можливість.
Вона змовкла і переклала рукавички на кріслі біля себе.
— Угу, — гмикнув я. — І що ж він тобі розповів?
— Що, можливо, це і є справжній ти, — відповіла Флора. — Казав, що міг трапитися... нещасний випадок.
— Справді?
— Гаразд, ні, — визнала вона. — Не йшлося про нещасний випадок. Він казав, що ви побилися і він тебе поранив. Ерік гадав, що ти помреш, але не хотів вислуховувати звинувачення. Тож перевіз тебе у Тінь і залишив на тому місці. Опісля вирішив, що ти вже пішов у засвіти і між вами все закінчено. Звісно, мої новини стривожили його. Тож він узяв з мене обітницю мовчати і відправив назад наглядати за тобою. Оскільки я вже розповідала всім, як мені до вподоби те місце, то мала доречний привід повернутися.
— Флоро, ти нікому не даруєш своє мовчання задурно. Що він дав тобі?
— Пообіцяв мені, що коли він владарюватиме тут, в Амбері, то не забуде про мене.
— Трохи ризиковано, — відказав я. — А втім, і в тебе дещо на нього було. Знання про те, де перебуває його суперник-претендент, а також його роль у тому, що я опинився саме там.
— Правда. Але, якщо чесно, ми були в рівному становищі: аби розповісти про таке, я мала визнати, що стала спільницею.
Я кивнув.
— Складно, але все ж таки можливо, — погодивсь я. — Але невже ти гадала, що він збереже мені життя, якщо матиме шанс здобути трон?
— Ми ніколи не обговорювали цього. Ніколи.
— І все ж, це спадало тобі на думку...
— Так, згодом, — визнала вона. — І я вирішила, що він, найімовірніше, не зробить нічого. Зрештою, ставало очевидним, що ти втратив пам'ять. Не було жодної потреби вживати щодо тебе якихось заходів, доки ти не становив загрози.
— Тож ти залишилася стежити за мною і наглядати, щоб я не становив загрози.
— Так.
— І що б ти зробила, якби в мені почали проявлятися ознаки повернення пам'яті?
Вона зиркнула на мене, а тоді відвела погляд.
— Я б повідомила Еріку.
— А він що б зробив тоді?
— Не знаю.
Я засміявся, а вона зашарілась. Я вже й не пригадував, коли востаннє бачив, щоби Флора червоніла.
— Не товчімо воду в ступі, це очевидно, — мовив я. — Гаразд, ти залишилася там і наглядала за мною. Що далі? Що трапилося?
— Нічого особливого. Ти собі жив, а я і далі стежила за тобою.
— Усі решта знали, де ти?
— Так. Я не приховувала, де оселилася. Насправді всі вони забігали провідати мене вряди-годи.
— Усі — то і Рендом?
Вона закопилила губи.
— Так, кілька разів, — відповіла.
— Звідки такий осміх?
— Надто пізно вдавати, буцімто він мені подобається, — відказала Флора. — Сам знаєш. Мені просто не подобаються люди, з якими він знається, — всілякі злочинці, джазмени... Звісно, я мала проявляти родинну гостинність, коли він пробігав крізь мою Тінь, але Рендом добряче псував мені нерви, притягуючи зі собою цих людей у будь-який час. Влаштовував джем-сесії, партії в покер... У будинку ще тижнями стояв сморід, тож я тішилася, коли він нарешті йшов геть. Вибач. Знаю, що він тобі подобається, але ж ти хотів знати правду.
— Він порушував твою тонку душевну організацію. Гаразд. Тепер зосередь свою увагу на короткому періоді, коли у тебе гостював я. Рендом доволі несподівано приєднався до нас. Його переслідували з пів дюжини бридких типів, яких ми перебили у твоїй вітальні.
— Я чітко пригадую ті події.
— Пригадуєш самих типів... істот, з якими нам довелося мати справу?
— Так.
— Достатньо добре, щоб упізнати, якщо побачиш знову?
— Гадаю, так.
— А раніше таких бачила?
— Ні.
— А опісля?
— Ні.
— Коли-небудь чула, щоби хтось описував їх?
— Не пригадую. А чому запитуєш?
Я похитав головою.
— Не зараз. Тут я ставлю запитання, пам'ятаєш? Тепер я хотів би, щоб ти повернулася в часі ще до того вечора. До події, через яку я потрапив у Ґрінвуд. Може, навіть трішки раніше. Що трапилось і як ти про це дізналася? За яких обставин? Якою була твоя роль у подіях?
— Так, — мовила вона на те. — Я знала, що ти запитаєш у мене про це раніше чи пізніше. А трапилось ось що: Ерік зв'язався зі мною наступного дня після твоєї пригоди — з Амбера, через Козир.
Флора знову зиркнула на мене — очевидно, щоб побачити, як я сприймаю сказане, вивчити мої реакції. Але не змогла нічого прочитати на моєму обличчі.
— Він сказав, що ти минулого вечора потрапив у серйозну аварію і опинився в лікарні. Наказав мені перевести тебе у приватний шпиталь, де я зможу більше впливати на перебіг твого лікування.
— Іншими словами, Ерік хотів, щоб я залишався овочем.
— Він хотів, щоб тобі давали заспокійливе.
— А свою причетність до аварії визнав чи ні?
— Він не казав, що просив когось стріляти тобі у шини, але повідомив, що трапилося саме це. Як би ще Ерік дізнався? Коли
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Хроніки Амбера : у 2 томах. — Т. 1 : П’ятикнижжя Корвіна», після закриття браузера.