Читати книгу - "Страх мудреця, Патрік Ротфусс"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Стейпс накрив мертвого швидкопия зігнутою долонею.
— Вони неначе віддавали свої маленькі душі, щоб ти видужав, — раптом у чоловікові щось зламалось, і він розплакався. Залунали глибокі, відчайдушні схлипи чесної людини, яка тривалий час споглядала повільну смерть любого друга, налякана й безпорадна.
Ошелешений Алверон якусь мить постояв нерухомо. Гнів начисто його покинув. А тоді він лагідно обійняв свого лакея.
— Ох, Стейпсе, — тихо проказав він. — У певному розумінні так і було. Ти не зробив нічого такого, що можна було б поставити тобі на карб.
Я тихо покинув кімнату й заходився прибирати годівнички з позолоченої клітки.
***
Годину по тому ми втрьох тихо вечеряли в апартаментах мейра. Ми з Алвероном розповіли Стейпсові, що відбувалось останні кілька днів. У того мало голова не пішла обертом — як від стану здоров’я його господаря, так і від думки про те, що воно покращуватиметься далі.
Що ж до мене, то так раптово повернути ласку Алверона після кількох днів його невдоволення було приємно. Тим не менше, мене вразило те, як близько я підійшов до катастрофи.
Я чесно розповів мейрові про свої хибні підозри щодо Стейпса і звернувся до лакея зі щирим вибаченням. Стейпс, своєю чергою, зізнався в сумнівах щодо мене. Урешті ми потиснули один одному руки й почали набагато краще думати один про одного.
Поки ми теревенили за останніми шматочками вечері, Стейпс пожвавився, попросив дозволу піти та квапливо вийшов.
— Мої зовнішні двері, — пояснив мейр. — У нього вуха, наче в собаки. Це щось надприродне.
Стейпс відчинив двері, впускаючи високого чоловіка з поголеною головою, який оглядав мапи разом з Алвероном, коли я вперше прийшов до нього, — командувача Даґона.
Коли Даґон увійшов до приміщення, його погляд ковзнув до кожного з кутів, до вікна, до інших дверей, хутко зміряв мене, а тоді повернувся до мейра. Коли його погляд торкнувся мене, всі глибинні дикі інстинкти, що зберігали мені життя на вулицях Тарбієна, закликали мене тікати. Ховатися. Робити що завгодно, аби тільки опинитися подалі від цього чоловіка.
— А, Даґон! — весело промовив мейр. — Ви добре почуваєтеся цієї чудової днини?
— Так, ваша милосте, — він стояв виструнчившись і не дивлячись мейрові в очі.
— Будьте ласкаві, заарештуйте Кодікуса за зраду.
На пів секунди запала тиша.
— Так, ваша милосте.
— Вісьмох людей має бути достатньо, якщо вони не схильні до паніки у складних ситуаціях.
— Так, ваша милосте, — я почав відчувати у Даґонових відповідях незначні відмінності.
— Живим, — сказав Алверон так, ніби відповідав на запитання. — Але не конче бути з ним лагідним.
— Так, ваша милосте.
Із цими словами Даґон повернувся до виходу.
Я швидко подав голос:
— Ваша милосте, якщо він дійсно арканіст, потрібно вжити певних заходів безпеки, — я пошкодував про слово «потрібно», щойно його вимовив: «потрібно» звучало безцеремонно. Треба було сказати: «Вам, можливо, варто вжити певних заходів безпеки».
Алверон, схоже, не помітив мого огріху.
— Так, звісно. Хай злодія ловить злодій. Даґоне, перш ніж відправити його донизу, надіньте йому гарні залізні ланцюги на руки й на ноги. Тільки з чистого заліза. Заткніть йому рота й зав’яжіть очі… — він замислився на якусь коротку мить, постукуючи пальцем по губах. — І відріжте йому великі пальці.
— Так, ваша милосте.
Алверон поглянув на мене.
— Як гадаєш, цього має бути достатньо?
Я притлумив хвилю нудоти і змусив себе не заламувати рук, що лежали на колінах. Я не знав, що бентежить більше: веселий тон, яким Алверон віддавав накази, чи категоричний, беземоційний тон, яким Даґон їх приймав. Повноправний арканіст — це вам не жарти, але думка про те, щоб покалічити йому руки, жахала мене більше, ніж думка про те, щоб одразу його вбити.
Даґон пішов. Коли двері зачинилися, Стейпс здригнувся.
— Боже милостивий, Ранде, від нього таке відчуття, ніби холодну воду за шкірку заливають. Хотів би я, щоб ти його позбувся.
Мейр засміявся.
— Щоб він дістався комусь іншому? Ні, Стейпсе. Я хочу, щоб він був тут. Був моїм скаженим псом на короткому повідці.
Стейпс нахмурився. Але подумати про це ще не встиг: мимоволі зазирнув у відчинені двері, до вітальні.
— О, ще один, — він підійшов до клітки й повернувся зі ще одним мертвим пурхалом, ніжно винісши його крихітне тільце з покоїв.
— Знаю, вам потрібно було випробувати на комусь ліки, — промовив він з іншої кімнати. — Але це трохи жорстоко для нещасного малого калантиса.
— Прошу? — перепитав я.
— Наш Стейпс старомодний, — з усмішкою пояснив Алверон. — А також освіченіший, аніж готовий визнати. «Калантис» — це їхня старовінтська назва.
— Я міг би заприсягтися, що чув це слово деінде.
— Також це прізвище королівського роду Вінтасу, — докірливо сказав Алверон. — Подекуди ти дивовижно сліпий як на людину, що знає так багато.
Стейпс витягнув шию, щоб іще раз поглянути на клітку.
— Я знаю, що ви мусили, — проказав він. — Але чому не миші й не противний малий песик комптеси Деферр?
Відповісти я не встиг, бо в зовнішніх кімнатах щось гупнуло і, перш ніж Стейпс звівся на ноги, у внутрішні двері ввірвався вартовий.
— Ваша милосте, — засапано вимовив чоловік, підскочивши до єдиного вікна в кімнаті й різко зачинивши віконниці. Опісля він побіг до вітальні та зробив те саме з її вікном. Інші подібні звуки залунали у віддаленіших кімнатах, яких я ніколи не бачив. Було нечітко чути, як пересувають меблі.
Стейпс зі спантеличеним виглядом мало не зіп’явся на ноги, але мейр хитнув головою й жестом наказав йому сісти.
— Лейтенанте! — гукнув він із роздратованою ноткою в голосі.
— Перепрошую, ваша милосте, — сказав вартовий, ізнову ввійшовши до кімнати. При цьому він важко дихав. — Наказ від Даґона. Я мав негайно убезпечити ваші кімнати.
— Як я розумію, зараз не все добре, — сухо промовив Алверон.
— Коли ми постукали, відповіді з вежі не було. Даґон наказав нам виламати двері. А там… Ваша милосте, я не знаю, що то було. Якийсь лихий дух. Ваша милосте, Андерс мертвий. Кодікус не у своїх кімнатах, але Даґон його шукає.
Алверон спохмурнів.
— Трясця! — прогримів він і вдарив кулаком по бильцю свого крісла. Наморщив лоба й потужно зітхнув. — Чудово.
Він змахом руки відіслав вартового геть.
Той напружено стояв на місці.
— Пане! Даґон сказав, що я не маю залишати вас без охорони.
Алверон кинув на нього загрозливий погляд.
— Чудово, але стій отам, — показав на куток кімнати.
Вартовий, схоже, був цілком радий злитися з оточенням. Алверон нахилився вперед і притиснув кінчики пальців до лоба.
— На Бога, як він тільки запідозрив?
Запитання видавалося риторичним, але таки змусило коліщатка у мене в голові закрутитися.
— Ваша милість узяли вчора свої ліки?
— Так, так. Я зробив усе те саме, що і в минулі дні.
«От тільки не послали по свої ліки мене», — подумав я, але не сказав цього.
— Пляшечка досі
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Страх мудреця, Патрік Ротфусс», після закриття браузера.