Читати книгу - "Найкращий сищик імперії на службі приватного капіталу"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Той, а не забагато це? Хоч не до створення світу? — захвилювався я, бо чув, що є такі зухвальці, які кудись у минуле так далеко заходять, коли ще Господь нічого і не створив, а вони кажуть, що вже все було.
— Ні, нормально. Від створення ж світу минуло вже сім із половиною тисяч років, а готи жили півтори тисячі років тому. Так ось, частина готів, мабуть, лише кілька сотень, якщо не десятків людей, втекла і сховалися серед так званих Горюнівських боліт, які захистили їх краще за всяку фортецю, бо навіть узимку пройти через них важко. Безпека боліт була плюсом, але мінусом було те, що земля там бідна, врожаї давала погані, часто бував недорід і починався голод, що дуже стримувало зростання населення. Час від часу готи виселялися за межі боліт, але кожного разу їхні поселення знищувалися ворогами, яких завжди тут було багато.
— Які тут вороги? — здивувався я.
— Кочовики. Печеніги, половці, потім татари. У спогадах місцевих залишилося кілька нападів, коли всіх, хто виїхав з Дуб’янівки, було знищено чи забрано в полон. Оскільки вони трималися своїх боліт, не виходили з них, то населення зростало дуже неквапливо. Думаю, що ще років сто тому на болотах жило лише кілька сотень людей. Але потім відбулося швидке зростання, бо у Шостці побудували порохову фабрику і треба було возити порох. Це приносило непогані гроші, й дуб’янівські почали заробляти і плодитися.
— Але чому вони й далі залишаються жити серед боліт?
— Бо вважають, що якщо виселяться з Дуб’янівки, то знову трапиться Велика Пожежа.
— Хто?
— Велика Пожежа Дуб’янівці, себе вони називають горюнами, вважають себе обранцями богів і впевнені, що мусять виконувати вимоги богів. Одна з них — жити лише серед боліт, у Дуб’янівці. Горюни впевнені, що коли вони виселяться з рідного села, станеться чергова Велика Пожежа і всіх відступників буде знищено. Ніхто не хоче гнівити богів і вмирати.
— Богів? У них що — їх кілька? — знову здивувався я.
— Так, кілька Тобто вони вірять в Ісуса Христа, там навіть невеличка церква збудована, щоправда, без священика вона Але вірять і в інших.
— А в кого ще? — не розумів я. — У Магомета, чи що?
— Ні, ні. Вони вірять у Вотана та Даждьбога Причому останнього шанують особливо, бо вважають, що саме він загасив Велику Пожежу, яка вже була колись і ледь не знищила світ.
— Які в їхніх болотах пожежі? — дивуюся я.
— Я вважаю, що горюни зберегли у пам’яті трагічні події гунського нападу, коли кочовики спалили всі стіни Змієвих валів, сплюндрували готські землі, спаливши їхні міста і села Півтори тисячі років минуло, а вони досі пам’ятають ту Велику Пожежу, на яку наклалися інші пожежі. Згідно з літописами, за часів Чернігівського князівства у горюнів було ціле місто, десь у районі Ямполя. Добре укріплене, але під час походу хана Батия його знищили. Спалили. Загони Батия тоді спробували захопити Дуб’янівку, але зазнали великих втрат у болотах. У нападників не було часу на довгу облогу, тож вони пішли, і село залишилося, підтвердивши думку горюнів, що тільки там вони можуть врятуватися.
— А оце горюни, чого вони горюни? По кому горюють?
— Вони не горюють. Я вважаю, що назва горюнів пішла від двох слів — «готи» та «руни». Руни — це їхня писемність, яка збереглася досі. У Дуб’янівці кожен будинок прикрашений рунами. На жаль, горюни вже не вміють їх читати, але відтворюють досить точно. І ці руни дуже схожі на руни, знайдені в Скандинавії, що підтверджує мою гіпотезу про готське походження горюнів. Підтверджує цю гіпотезу і їхня мова. Вони досі розмовляють готською, це така східнонімецька мова. Звісно, півтори тисячі років далися взнаки, мова горюнів була законсервована і зараз дуже відрізняється від сучасної німецької. Але якщо дати поговорити німцю і горюну, то хоча б трохи вони один одного зрозуміють. Приблизно так, як руська людина зрозуміє хорвата.
— Зачекайте, то ці горюни — німці? — і тут я розумію, що, можливо, контррозвідка не така вже й дурна, раз зацікавилася цією справою.
— Ні, не німці! Вони одного кореня, але дуже різні. Хорвати ж не руські, а слов’яни, так і горюни — не німці, а германці!
— Тобто одного кореня. А можуть вони бути з німцями пов’язані?
— І ви про це! Іване Карповичу, ну от від вас не чекав! Ну як вони можуть бути пов’язані, коли розділилися більш ніж півтори тисячі років тому! Ну який там зв’язок? Так, німці горюнами цікавилися. Після моїх публікації приїздили сюди два професори з Берліна, хотіли побувати у Дуб’янівці, але їх туди не пустили!
— Чому?
— Тому що горюни живуть відокремлено, чужих не люблять.
— Чому?
— В них була важка історія. Зрозумійте. Спочатку напад гунів, коли невеличка група людей дивом врятувалася від жорстоких ворогів і втекла, сховалася серед боліт. Вони могли вижити тільки переховуючись. Це увійшло в їхню кров. Що чужий — ворог, а від чужого треба ховатися. Але насправді вони зовсім непогані люди. В них дуже цікаві обряди. Красиві пісні, до речі, трохи схожі на малоруські. Не знаю, чи це культурний обмін, чи готський субстрат вплинув на етногенез малоросів.
Професор казав, а я кивав головою, хоча зовсім нічого не розумів з цього всього. Якісь слова здебільшого незнайомі.
— Іване Карповичу, це ж було величезне відкриття! Воно мусило прогриміти на весь світ! Ви розумієте, я знайшов відламок древнього народу, який зберігся протягом тисяч років серед боліт! Болота для історика завжди важливі, бо добре все зберігають. Але одна справа — коли йдеться про зброю, одяг чи трупи, а інша — коли про живий народ, нащадків давніх готів! І це ж не проста версія, це — доведений факт, підтверджений лінгвістикою! Та досить просто подивитися на горюнів, щоб побачити: вони інші, не схожі ані на росіян, ані на малоросів! Біляві, кремезні, синьоокі, з довгими носами, бородами та вусами; саме так зображували древніх германців, тих самих готів! Коли я знайшов Дуб’янівку, я думав, що настає мій зоряний час! І знаєте, що сталося?
— Що?
— Я зламав собі життя!
— Як?
— А так! Спочатку мої публікації приймалися на ура. Всі були здивовані
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Найкращий сищик імперії на службі приватного капіталу», після закриття браузера.