Читати книгу - "Найкращий сищик імперії на службі приватного капіталу"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Пішов я від готелю на виїзд із міста, там побачив цілу валку возів. Мабуть, порох везли на станцію. Спитав, чи підвезуть. Один із візників махнув рукою, щоб ліз я На віз. Я торбинку закинув, всівся зручно, візник руку протягнув. Я поклав туди п’ятак. Він головою закрутив. Довелося ще п’ятак додати. Гроші забрав і далі поїхав. Хотів я його розпитати, але на всі мої спроби почати бесіду відповідав він мовчанням. Лише іноді перегукувався з іншими візниками. Зовсім незнайомою мовою. Подумав би, що циганська, але ж які це цигани: дебелі, біляві, червонопикі та синьоокі. Не бачив я таких циган.
Доїхав до станції Вороніж, там заночував, а вранці поїхав до Глухова з селянином, який туди борошно віз. Допоміг йому розвантажитися, потім пішов до вчительського інституту. Там зайшов до туалету, вмився, перевдягнувся в одяг, який у торбинці мав. Пішов у кабінет до професора Шищенка Чекав, що буде це якийсь дідок, а виявилося, що чоловік молодший за мене, невисокий, худий, в окулярах.
— Доброго дня, пане професоре, — кажу йому і до кабінету заходжу. В кабінеті цілі шафи книг, стільки їх, що за все життя, мабуть, не прочитаєш.
— Доброго, — киває, підвівся, дивиться на мене уважно.
— Професоре, я... — тільки починаю говорити, а він як сплесне в долоні.
— Іване Карповичу, це ви! Підіпригора! Я вас упізнав! Я ж вас читаю! Ось! — підбіг до шафи, дістав звідки підшивку журналів із моїми пригодами. — Іване Карповичу, яка честь!
Підбіг, руку тисне. А я тільки головою кручу, бо скоро хоч із бородою і живи, щоб припинили мене впізнавати.
— Прошу, проходьте, сідайте! — запропонував мені розкішний шкіряний фотель, метушиться навколо, наче великий князь якийсь до нього прийшов. — Оце так дива! Сам Іван Карпович Підіпригора до мене в гості прибув! Кому сказати, так не повірять!
— Я до вас у справі, Миколо Костянтиновичу, — кажу йому, бо вже заморився похвальбу слухати.
— У справі? Розслідуєте якусь справу? Як цікаво, що за справа? — очі в нього горять, руки він потирає, видно, що захопливий по натурі.
— Мені потрібна ваша консультація.
— Моя консультація? Для мене велика честь консультувати найкращого сищика імперії! Як ви того Шерлока Гольмца на чисту воду вивели! Блискуче! Фантастика!
Він би й далі ото тут захоплювався та вихваляв, але я спитав його в лоб про Дуб’янівку. І він потух, наче багаття, у яке цеберко води вилили. Голову похнюпив, замовк, наче аж у крісло своє втиснувся.
— Дуб’янівка? Навіщо це вам?
— Треба.
— Повірте, там нічого цікавого!
— Що це за люди?
— Ну, люди як люди, — він брехав. І боявся. Я відчував, що він боїться.
— А чому говорять дивно?
— Ну, така в них говірка Та там нічого цікавого, повірте, і...
— Миколо Костянтиновичу! — сказав я різко, і він аж застиг у своєму фотелі. — От ви прочитали про мене багато історій. Так?
— Так, — перелякано вимовив він.
— А хоч в одній було написано, що Іван Карпович Підіпригора — дурень, якому голову морочити можна, і він усе з’їсть? — подивився на нього строго, а він опустив погляд. — Було таке чи ні? — тиснув я далі строгим голосом.
— Ні, не було, — нарешті сказав він.
— Ну ось. А що ж ви оце цирк тут влаштовуєте, дурити мене зібралися? Дарма це.
— Я... Я... — він намагався щось сказати, але не знав, що саме.
— Хто вони такі?
— Хто?
— Ці візники з Дуб’янівки, хто вони такі? Чому виглядають інакше, чому розмовляють інакше, чому їх бояться всі?
— Навіщо це вам? Іване Карповичу, краще не лізьте туди, бо... — він замовк.
— Продовжуйте, продовжуйте!
— Не лізьте туди і все! Просто не лізьте! — він аж закричав. Я мовчки подивився на нього. Іноді мовчання діє краще за крики. Почекав трохи, а потім сказав тихенько:
— Слухаю вас.
Він скривився, аж застогнав, наче не у фотелі сидів, а на сковороді смажився.
— Хто вони?
— Я., я не знаю, я...
— Знаєте. Кажіть.
Він зітхнув. Потім подивися мені в очі.
— Ви все одно не повірите в те, що я скажу.
— Кажіть, кажіть, ви ж їх вивчали.
— Так, вивчав. Чотири роки.
— Навіть у Дуб’янівці бували?
— Бував. Десятки разів.
— І вас пускали туди?
— Мені дозволив війт.
— Хто?
— Війт Гострий, він головний у Дуб’янівці.
— То що це за люди?
— Це... — професор наче не наважувався щось вимовити. Я тільки головою крутив. Бо я вже бачив людожерів, порнографів, вовкулаків, і йому навряд чи вдалось би мене здивувати. — Це готи.
— Хто? — я не розумію.
— Готи. Давнє плем’я германського походження. У другому-третьому столітті вони почали переселення з земель біля Вісли на південь. Частина з них зупинилася аж на Дніпрі, де створила велику державу Ойум. Готи володарювали тут кілька століть, а потім прийшли гуни, жорстокі кочовики, щось на кшталт татар. Готи намагалися чинити спротив, побудували так звані Змієві вали, щоб захиститися від нападів зі степу. Але гуни були занадто могутні, вони розтрощили готів. Більша частина готів вимушена були тікати до Європи, де захопили Італію.
— Італію? — зацікавився я.
— Так, Італію. Вони правили там, аж поки їх не розгромив Юстиніан, імператор ромеїв. Так ось, більша частина готів втекла до Європи, частина пішла до Криму, багато людей загинуло, але ще невелика купка втекла на північ. Ось туди, в міжріччя Шостки та Івотки, де сховалася серед боліт і проіснувала півтори тисячі років!
— Скільки? — здивувався я, бо й півтори тисячі рублів багато, а років так поготів.
—
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Найкращий сищик імперії на службі приватного капіталу», після закриття браузера.