Читати книгу - "Страх мудреця, Патрік Ротфусс"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Бредон здійняв брову.
— Надзвичайно чесно сказано.
Я знизав плечима й зізнався:
— Я почуваюся трохи впевненішим у своєму становищі тут. Досить впевненим, щоб бути дещо менш настороженим із людьми, які виявили до мене доброту.
Він знову реготнув, поклавши срібний перстень на дошку, і сказав:
— Упевненим. Насмілюся сказати, що недарма, — узяв білий перстень. — І все ж не дивно, що ти про це не в курсі.
— Я гадав, що існують усього три види перснів, — зауважив я.
— Здебільшого це правильно, — сказав Бредон. — Але дарування перснів — звичай вельми давній. Простолюд дотримувався його задовго до того, як це стало грою для панів. І хоча Стейпс дихає розрідженим повітрям разом із нами всіма, родина в нього, безумовно, проста.
Бредон поклав білий перстень назад на дошку й накрив його обома руками.
— Ті персні виготовлялися з матеріалів, які легко можуть відшукати прості люди. Юний закоханий міг подарувати тій, до кого залицявся, перстень із молодої зеленої трави. Перстень із вичиненої шкіри обіцяє службу. І таке інше.
— А роговий перстень?
— Роговий перстень — ознака ворожості, — сказав Бредон. — Сильної та тривалої ворожості.
— А… — вимовив я, трохи шокований. — Зрозуміло.
Бредон усміхнувся й підніс білий перстень на світло.
— Але це, — зауважив він, — не ріг. Структура не та, та й Стейпс нізащо не подарував би рогового персня разом зі срібним, — похитав головою. — Ні. Якщо мій здогад правильний, цей перстень кістяний.
Він передав перстень мені.
— Чудово, — похмуро вимовив я, крутячи його в руках. — І що це означає? Що він штрикне мене в печінку й зіштовхне в сухий колодязь?
Бредон усміхнувся мені широкою теплою усмішкою.
— Перстень із кістки вказує на великий і тривалий борг.
— Зрозуміло, — я потер його пальцями. — Мушу сказати, що мені більше до вподоби, коли мені винні послугу.
— Не просто послугу, — сказав Бредон. — Традиційно такі персні вирізьблюють із кісток померлих членів родини, — він здійняв брову. — І хоча я сумніваюся, що так воно є в цьому випадку, це справді передає думку.
Я підвів погляд, досі трохи ошелешений усім почутим.
— Яку саме?..
— Що такі дарунки не підносять просто так. Це не частина тих ігор, у які грають пани, і такі персні не слід демонструвати, — він позирнув на мене. — Бувши тобою, я сховав би його в безпечне місце.
Я обережно поклав перстень у кишеню і сказав:
— Ви мені дуже допомогли. Якби ж то я міг відплатити…
Бредон підняв руку, урвавши мене на середині речення. А тоді з серйозною обережністю показав одним пальцем униз, стиснув кулак і постукав кісточкою пальця по поверхні дошки для гри в так.
Я всміхнувся й дістав камінці.
***
— Здається, я нарешті починаю опановувати цю гру, — сказав я за годину після поразки з мінімальним відривом.
Бредон із відразою на обличчі відштовхнув свій стілець від столу і сказав:
— Ні. Навпаки. Ти знаєш основи, та геть не розумієш суті.
Я заходився сортувати камінці.
— Суть у тому, що я нарешті близький до того, щоб уперше вас перемогти.
— Ні, — заперечив Бредон. — Аж ніяк. Так — це хитромудра гра. Саме тому мені так важко знайти людей, які вміють у неї грати. Просто зараз ти незграбний, як харцизяка. Власне, граєш гірше, ніж два дні тому.
— Визнайте, — сказав я. — Крайнього разу я майже вас здолав.
Він лиш набурмосився і владно показав на стіл.
Я енергійно взявся за гру, всміхаючись і мугикаючи собі під носа, впевнений, що сьогодні таки здолаю Бредона.
Але я був максимально далекий від істини. Бредон ставив свої камінці безжально, жодної миті не вагаючись між ходами. Він розправився зі мною легко, наче розірвав навпіл аркуш паперу.
Партія скінчилася так швидко, що мені аж подих перехопило.
— Ще раз, — сказав Бредон із наказовою ноткою в голосі, якої я досі не чув.
Я спробував опанувати себе, та наступна партія минула гірше. Я почувався цуценям, що б’ється з вовком. Ні. Я був мишею в лапах сови. Навіть якоїсь подоби бою не було. Я міг хіба що тікати.
Але біг я недостатньо швидко. Ця партія закінчилася швидше за попередню.
— Ще раз, — виміг він.
І ми зіграли знову. Цього разу я взагалі був неживий. Бредон був спокійним і безстороннім, наче різник із ножем для обвалування. Партія тривала стільки, що за цей час можна було б випатрати та обвалувати курча.
Наприкінці Бредон насупився й енергійно потрусив руками обабіч дошки, неначе щойно помив їх і намагався струсити з них вологу.
— Гаразд, — мовив я, відкинувшись на спинку стільця. — Я зрозумів, що ви маєте на увазі. Ви були зі мною поблажливі.
— Ні, — сказав із похмурим виглядом Бредон. — Це далеко від тієї думки, яку я намагаюсь озвучити.
— А що тоді?
— Я намагаюся змусити тебе зрозуміти гру, — промовив він. — Усю гру, а не лише вовтузню з камінцями. Суть не в тому, щоб грати якомога спритніше. Суть у тому, щоб бути сміливим. Бути небезпечним. Бути елегантним.
Він постукав по дошці двома пальцями.
— Усякий, хто не спить, може помітити поставлену на нього пастку. Але сміливо ввійти з планом, що дозволяє перевернути все догори дриґом, — це дивовижно, — він усміхнувся, хоча його обличчя залишалося таким самим похмурим. — А поставити пастку та знати, що хтось прийде насторожений, приготувавши якийсь трюк і собі, а тоді перемогти цю людину… Це вдвічі дивовижніше.
Бредонове лице пом’якшало, а його голос зазвучав майже як моління:
— Так відображає малопомітні механізми світу. Він — це дзеркало, яке ми підносимо життю. Хлопче, в танцях ніхто не перемагає. Суть танцю в рухах тіла. Гарно зіграна партія в так показує роботу розуму. Ці речі відзначаються своєрідною красою для тих, хто має очі, щоб її розгледіти.
Він показав на камінці, швидко й безжально розкладені між нами.
— Поглянь на це. Нащо мені хотіти виграти в таку гру?
Я опустив погляд на дошку й запитав:
— Суть не у виграші?
— Суть, — пафосно мовив Бредон, — у тому, щоб зіграти у прекрасну гру, — він підняв руки та знизав плечима, і його лице розтягнулося в блаженній усмішці. — Нащо мені хотіти перемогти в чомусь, окрім прекрасної гри?
Розділ шістдесят шостий. Легкий доступ
Того ж вечора я сидів сам у кімнаті, яка могла бути моїм салоном. Чи, може, моєю вітальнею. Чесно кажучи, я не знав напевне, в чому полягає різниця між ними.
Я з подивом виявив, що нові кімнати мені вельми до вподоби. Не тому, що вони були просторіші. Не тому, що з них краще було видно сад. Не тому, що інкрустація в мармуровій підлозі була приємніша оку. І навіть не тому, що в кімнаті стояла шафка для вина з надзвичайно гарними запасами — щоправда, це було доволі приємно.
Ні. Мої нові кімнати підходили більше, бо там стояло кілька крісел із подушками й без билець, що ідеально підходили для гри на лютні. Грати на кріслі з бильцями завжди незручно. У своїй
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Страх мудреця, Патрік Ротфусс», після закриття браузера.