Читати книгу - "Під куполом"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Бенні дивився на злегка тремтячу стрілку, але Джо дивився на Норрі.
— Про що ти тоді подумала? — спитав він. — Не бійся, кажи, бо виходить так, що думка в тебе була зовсім не дурна.
— Еге ж, — погодився Бенні, постукавши пальцем по віконечку ІМПУЛЬС/СЕК. Стрілка стрибнула, а потім повернулася десь між +7 та +8.
— Я подумала, що генератор і передатчик — це практично те саме, — сказала Норрі. — А передатчику не обов'язково міститися в центрі. Йому достатньо стояти на підвищенні.
— Вежа РНГХ не підходить, — сказав Бенні. — Вона просто на галявині, помпує слухачів Ісусом. Я бачив.
— Ну, так, але ж передатчик там, типу, надпотужний, — відповіла Норрі. — Мій тато казав, тисяча ваттів чи десь близько того. Можливо, те, що ми шукаємо, покриває менший діапазон. Отже, я й подумала: де в нашому місті найвище місце?
— Чорна Гряда, — сказав Джо.
— Чорна Гряда, — погодилась вона, задираючи свій маленький кулачок.
Джо стукнувся з нею кулаками і показав пальцем:
— Це там. Дві милі. Може, три. — Він повернув трубу лічильника в тому напрямку, і вони, мов зачаровані, втупилися у стрілку, котра піднялася до +10.
— Їбать мене… — видихнув Бенні.
— Як стане тобі років сорок, — зауважила Норрі. Крута, як завжди… проте вона почервоніла. Трішечки.
— Там, на Чорній Гряді, є якийсь старий сад, — сказав Джо. — Звідти можна побачити весь Мілл, і навіть ТР-90 видно. Так каже мій тато принаймні. Ця річ може бути там. Норрі, ти геніальна. — Тепер йому не треба було чекати, поки вона його поцілує. Він це зробив сам, хоча наважився цмокнути лише в куточок губ. Виглядала вона задоволеною, але вперта вертикальна зморшка не зникла з її чола.
— Це може нічого не означати. Стрілка не так уже й сказилася. Може, з'їздимо туди на велосипедах?
— Авжеж! — підтримав її Джо.
— Після обіду, — уточнив Бенні. Він уважав себе практичним чоловіком.
6
У той час як Джо, Бенні й Норрі обідали в домі Макклечі (і таки дійсно, їли китайське рагу), а в лікарні імені Кетрін Рассел Расті за допомогою Барбі й двох дівчат обробляв рани жертвам маркетового бунту, Великий Джим Ренні сидів у своєму кабінеті й проглядав список, відзначаючи деякі з позицій в ньому галочками.
Побачив, що на під'їзну алею завернув його «Гаммер», і поставив чергову галочку: Бренда приєдналася до решти. Подумав, що він уже готовий — готовий цілком, наскільки це взагалі можливо. І навіть якби Купол щез прямо сьогодні, він гадав, що срака в нього прикрита.
Увійшов Джуніор, кинув на стіл Великому Джиму ключі від «Гаммера». Все ще блідий, і щоки його потребували бритви зараз навіть більше, ніж зазвичай, але він уже не був схожим на смерть на патичку. Ліве око в нього залишалося червоним, але не запаленим.
— Усе владнав, синку?
Джуніор кивнув:
— Ми сядемо до в'язниці? — це його питання прозвучало з якоюсь байдужою зацікавленістю.
— Ні, — відповів Великий Джим. Сама думка про те, що він може потрапити до в'язниці, ніколи не впадала йому в голову, навіть коли Перкінсиха сюди заявилася і почала висувати йому звинувачення. Він усміхнувся. — Зате Дейл Барбара сяде.
— Ніхто не повірить, ніби він убив Бренду Перкінс.
Великий Джим не стримав посмішки.
— Повірять. Вони перелякані, отже, повірять. Так воно завжди діє.
— Звідки ти знаєш?
— Бо серйозно вивчаю історію. Тобі теж варто, хоча б потроху.
На язику в нього вертілося запитання: чому син покинув навчання в Бодоіні[289]? Чи просто набридло, чи його відрахували, чи попросили геть? Але зараз був не той час і не те місце. Натомість він запитав Джуніора, чи той може виконати ще одне завдання.
Джуніор потер собі скроню:
— Мабуть, що так. Запрігся, то й тягни.
— Тобі потрібна буде допомога. Можеш взяти Френка, звісно, але мені здається, краще отого парубка, Тібодо, якщо він сьогодні здатен ворушитися. Тільки не Ширлза. Хлопець хороший, але тупий.
Джуніор не промовив нічого. Великий Джим знову зачудувався, що ж не так з його сином. Та чи насправді йому хочеться про це дізнатися? Либонь, коли скінчиться вже ця криза. А поки що в нього на плиті кипить забагато каструль і сковорідок, а вже ось-ось треба й обід подавати.
— Що ти хочеш, щоб я зробив?
— Дозволь, я дещо спершу перевірю, — Великий Джим узяв мобільний телефон.
Кожного разу, роблячи це, він очікував, що той виявиться безплідним, як дійки на бику, але телефон усе ще працював. Він набрав ПД. У поліцейській дільниці продзвонило три рази і слухавку взяла Стейсі Моґґін. Голос у неї звучав змучено, зовсім не по-діловому, як це їй було властиво зазвичай, але Великий Джим не здивувався: ще б пак після вранішніх гулянь; він і зараз віддалено чув у слухавці людське ревище.
— Поліція, — промовила вона. — Якщо у вас не термінова справа, будь ласка, передзвоніть нам трохи пізніше. Ми страшенно зайня…
— Це Джим Ренні, милочко, — він знав, що Стейсі ненавидить, коли її називають милочкою. Саме тому так її й називав. — Подай-но мені шефа, тіп-топ.
— Саме зараз він намагається припинити кулачний бій просто у нас в приймальні, — сказала вона. — Може, вам краще зателефонувати пізні…
— Ні. Я не можу телефонувати пізніше, — сказав Великий Джим. — Чи ти гадаєш, я дзвонив би йому, аби не мав важливої справи? Давай, катай туди, милочко, і дай по голові кийком найагресивнішому. А тоді скажи Піту, щоб пішов до свого кабінету і…
Вона не дала йому закінчити, не попрохала зачекати, а просто кинула на стіл слухавку, котра відгукнулася йому глухим грюком. Це не вплинуло на настрій Великого Джима; коли він дражнив когось, йому подобалося знати, що він таки його дістав. Віддаля він чув, як хтось обзивав когось злодійським сучим сином. Це викликало в нього посмішку.
За мить його вже з'єднали, Стейсі навіть не обтяжила себе, щоб його попередити. Якийсь час йому довелося слухати Пса Макграфа[290]. Потім слухавку взяли. Захеканий Рендолф:
— Кажіть швидше, Джиме, бо в нас тут божевільня. Ті, що не потрапили до шпиталю з поламаними ребрами чи ще чимось, поводяться, як скажені шершні. Усі звинувачують одне одного. Я намагаюся не заповнювати камери в підвалі, але тут таке, що половина їх просто рвуться туди потрапити.
— То як, шефе, збільшення чисельного складу поліції здається тобі сьогодні вже кращою ідеєю?
— О Господи, так. У нас є побиті. Я відправив одного з нових офіцерів-підручних, тобто дівчину, Руа, до шпиталю, у неї вся нижня частина обличчя
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Під куполом», після закриття браузера.