Читати книгу - "Хроніки Амбера : у 2 томах. — Т. 1 : П’ятикнижжя Корвіна"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Віддавшись таким міркуванням, я розглядав усіх решту: безцільна, але неминуча справа. Підозра та цікавість штовхали мене до цього — я шукав на їхніх обличчях прояви реакції, ключі, підказки — адже ці лиця знав краще за будь-які інші, наскільки, звісно, я був компетентним у таких питаннях. І, звісно ж, вони нічого мені не розповіли. Можливо, насправді ти дивишся на людину тільки раз — коли вперше зустрічаєшся з нею, а потім лише скануєш ключові ознаки, щоб упізнати її. Мій мозок був достатньо ледачим, щоб прийняти це на віру. Він використовував абстрактне мислення щоразу, коли намагався уникнути роботи. Джуліан не знімав трішки знудженої, трішки розваженої маски. Джерард почергово видавався то здивованим, то розлюченим, то засмученим. У Бенедикта був похмурий та підозрілий вигляд. Левелла зберігала звичний сумний і загадковий образ. Дейдра здавалася стривоженою. Флора погоджувалася зі словами Рендома, а Фіона розглядала інших, уклавши власний каталог реакцій.
Через деякий час я міг сказати тільки одне: Рендом справляв неабияке враження. Ніхто себе не видав, але я бачив, як зникає нудьга, тьмяніють старі підозри й народжуються нові. Серед моїх родичів зростав інтерес — мало не зачарування. У голові в кожного зринали запитання. Спершу — кілька, потім — справжній шквал.
— Зачекайте, — зрештою втрутивсь я. — Дайте йому завершити розповідь. Деякі відповіді знайдуться просто зараз. А інші запитання поставите потім.
Крізь кивки і бурмотіння Рендом довів історію до кінця. Він завершив нашою бійкою з почварами в будинку Флори і зазначив: вони зроблені з того самого тіста, що й убивця Каїна. Цю частину Флора підтвердила.
А коли запитання таки посипались, я ретельно до них прислухався. Всі надзвичайно детально розбирали Рендомову історію. Однак мені б не хотілось, аби вони прийшли до висновку, що за цим стоїть один з нас. Щойно таке трапиться, як усі заговорять про мене, а в повітрі витатиме примара оманливого сліду. Тоді розмова обернеться на перестрілку образами, а це не та атмосфера, яку б мені хотілося створити. Краще спершу роздобути докази, а взаємні докори залишити на потім. Заженемо винного в кут — і тим самим я зміцню свою позицію.
Тож я дивився і вичікував. Коли відчув, що вирішальна мить настала, втрутився у розмову.
— Ні ця розмова, ні обмін думками не були б потрібні, — мовив я, — якби в нас усі факти були просто зараз. Але, можливо, є спосіб отримати їх — негайно. Саме тому ми й зібралися.
Справу зроблено. Я зацікавив їх. Уважні. Напоготові. Можливо, навіть добровільно.
— Пропоную спробувати достукатися до Бранда і забрати його додому.
— Як? — поцікавився Бенедикт.
— Через Козирі.
— Ми вже намагалися, — зауважив Джуліан. — Так з ним не зв'яжешся. Жодної відповіді.
— Зараз ідеться не про звичайний зв'язок, — заперечив я. — Вас я попросив принести зі собою повні колоди Козирів. Сподіваюся, ви так і зробили?
Усі кивнули.
— Добре, — вів я далі. — А тепер дістаньмо Брандів Козир. Пропоную, щоб усі дев'ятеро з нас спробували водночас покликати його.
— Цікава думка, — визнав Бенедикт.
— Так, — погодився Джуліан. Він дістав колоду і взявся тасувати карти. — Принаймні варто спробувати. Так можна породити додаткову енергію. Але, якщо чесно, — не знаю.
Я поклав перед собою Брандів Козир. Зачекав, доки й інші його знайдуть. Тоді мовив:
— Пропоную діяти злагоджено. Всі приготувалися?
Вісімка погодилася.
— Тоді вперед. Спробуймо. Просто зараз.
Я ретельно вдивлявся в карту. Риси Брандового обличчя дуже скидалися на мої, однак зріст його був нижчим, а постать — тоншою. У нього Фіонине волосся. Бранд сидів на білому коні, вбраний у зелений костюм для верхової їзди. «Як давно? Як давно це було?» — запитував у себе я. Мрійник, містик і поет, Бранд завжди кидався в крайнощі: від зневіри до захоплення, від цинічності до повної довіри. Для його почуттів не було золотої середини. І хоча «маніакально-депресивний стан» — надто простий термін, щоб описати його характер, усе ж він чітко вказує на точку відліку для множинних психологічних шарів його свідомості. Однак, попри таку особливість Брандової вдачі, я маю визнати, що часом він стає чарівним, розсудливим та вірним, за що я ціную його більше, ніж решту родичів. Але в інший час він може бути злісним, саркастичним й абсолютно диким, тому тоді я намагався уникати його компанії, щоб випадково не заподіяти братикові лиха. Востаннє ми бачилися, коли його охопив саме такий зловісний стан. Трапилося це незадовго до нашої з Еріком сварки, яка й привела мене до вигнання з Амбера.
...Саме такі думки та почуття заполонили мене, коли розглядав Брандову карту. Я намагався сягнути його свідомістю і волею, відкриваючи простір, куди він може прийти. Інші також гортали спогади й робили те саме.
Сновидний серпанок повільно огортав Козир, і він повнився ілюзією глибини. Далі затуманився — звична ознака того, що контакт встановлено. Карта схолола в моїх пальцях, а тоді все потекло і знову набувало форми, насиченої абсолютною, напруженою та невідступною правдивістю видіння.
Здавалося, ніби Бранд у камері. Позаду нього виднілася кам'яна стіна. На підлозі лежала солома. Його було закуто ланцюгом, причепленим крізь великий шворінь з кільцем, вбитий у стіну вгорі позаду Бранда. Ланцюг був порівняно довгим, тож дозволяв відносну свободу рухів. Саме цієї миті Бранд користувався такою змогою і лежав у кутку на купі соломи й ганчір'я. Я ще ніколи не бачив, щоб його обличчя так схудло, а волосся та борода — відросли. Одяг став брудним дрантям. Здавалося, що Бранд спить. Я подумки повернувся до власного ув'язнення — сморід, холод, жалюгідна їжа,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Хроніки Амбера : у 2 томах. — Т. 1 : П’ятикнижжя Корвіна», після закриття браузера.