Читати книгу - "Чвара королів"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Якщо маєш що сказати, то кажи, — різко мовив Станіс, — бо інакше я поїду.
— Гаразд, — погодився Ренлі. — Пропоную тобі спішитися, стати на коліно і присягнути мені на вірність.
Станіс трохи не захлинувся від люті.
— Цьому не бути ніколи!
— Але ж ти служив Робертові, чому б не послужити мені?
— Роберт був мій старший брат. А ти — молодший.
— Молодший, зухваліший, ще й на лице гарніший.
— А окрім того, тать і узурпатор!
Ренлі знизав плечима.
— Таргарієни теж кликали Роберта узурпатором. Але йому те прізвисько не боліло й не свербіло. Не свербітиме й мені.
«Ні, так не годиться.»
— Послухайте себе! Якби ви були моїми синами, я б гепнула вас головами один об одного і зачинила у опочивальні, доки б ви не згадали, що є рідними братами!
Станіс грізно насупив брови.
— Пані Старк, ви забагато собі дозволяєте. Я — законний король, а ваш син — такий самий зрадник, як оцей мій брат. Колись настане і його день.
Відверта погроза тільки роздмухала її лють.
— Ви надто вільно величаєте усіх інших зрадниками та узурпаторами. Але чим це ви, прошу пана, від них різнитеся? Ви кажете, що одні є істинним королем, та мені пригадується, що Роберт мав двох синів. За всіма законами Семицарства спадкоємцем престолу є принц Джофрі, а за ним — принц Томен… тож ми усі тут є зрадниками, хай навіть з вагомих причин.
Ренлі засміявся.
— Ти, Станісе, мусиш дарувати пані Старк. Вона приїхала аж з Водоплину, не злізаючи з коня, і здається, не бачила твоєї цидули.
— Джофрі не походить від лона мого брата, — напрямки рубонув Станіс. — Так само, як Томен. Обоє вони — байстрюки, а на додачу і дівчинка теж. Усі троє — бридкі виплодки від кровозмісу сестри з братом.
«Знала я, що Серсея божевільна, та щоб аж настільки?!» Кетлін втратила мову.
— Бачите, яка чудова казочка, ласкава пані? — спитав Ренлі. — Я стояв у Рогошпилі, коли князь Тарлі отримав його листа. Мушу сказати, в мене аж подих перехопило. — Він посміхнувся до брата. — Я й не підозрював, що ти, Станісе, такий хитромудрий. Якби ж це була правда… ти б тоді справді мав законне право на Робертів престол.
— Якби?! Ти називаєш мене брехуном?
— А чи можеш ти довести бодай слово зі своєї оповідки?
Станіс заскреготів зубами.
«Роберт не міг знати» — подумала Кетлін, — «бо Серсея вмить втратила б голову».
— Князю Станісе, — спитала вона, — якщо ви знали, що королева винна у таких жахливих злочинах, то чому мовчали?
— Я не мовчав, — відказав Станіс. — Я поніс свої підозри до Джона Арина.
— Чому ж не до власного брата?
— Брат ніколи не зважав на мене більше, ніж мусив про людське око, — похмуро пробурчав Станіс. — Він би подумав, що я все вигадав з власної примхи, аби мати свій зиск: стати першим у черзі до престолу. Я гадав, що Роберт краще дослухається до звинувачень, висунутих тим, кого він любив понад усе — князем Арином.
— Он воно як, — мовив Ренлі. — То тепер ми маємо слово покійника.
— Чи не гадаєш ти, сліпий бовдуре, що він помер сам собою?! Серсея отруїла його зі страху, що він розголосить її таємницю. Князь Джон збирав певні докази…
— …які, поза сумнівом, померли разом з ним. Яка прикрість.
Тим часом Кетлін пригадувала, складала докупи окремі шматочки.
— Моя сестра Ліза звинуватила королеву в убивстві свого чоловіка. Написала мені листа до Зимосічі, — зізналася вона. — Пізніше, у Соколиному Гнізді, вона кинула своє звинувачення до ніг брата королеви, Тиріона.
Станіс пирхнув.
— Коли ступаєш ногою до гаспидського гнізда, чи так важливо, котра змія першою встромить зуби?
— Усі ці балачки про змій та кровозміс дуже захопливі, та нічого не міняють. Може, Станісе, твоє право законніше, зате я маю більше військо.
Ренлі сягнув рукою під кунтуш. Станіс побачив рух і миттю потягся по руків’я меча, та не встиг ще оголити клинка, як його брат видобув… бросквину.
— Хочеш, братику? — спитав Ренлі з посмішкою. — З самого Вирію. Кажу тобі, нічого солодшого ти ще не куштував.
Ренлі вкусив плід. З куточка його рота потік солодкий сік.
— Сам їж. Я не на те сюди прийшов! — скипів Станіс.
— Панове! — скрикнула Кетлін. — Ми б мали виробляти поміж нас умови миру та союзу, а не кидатися образами!
— Ніколи не слід відмовлятися від гарної бросквини, — мовив повчально Ренлі, викидаючи зернятко. — Адже наступної може не бути. Життя коротке, брате Станісе. Пригадай, як кажуть Старки: зима насувається.
І витер рота тилом долоні.
— Я також не на те прийшов, щоб мені погрожували!
— А тобі ніхто не погрожує, — заперечив Ренлі. — Коли я погрожуватиму, ти знатимеш. Правду кажучи, ніколи я тебе не любив, Станісе. Та все ж ти мій рідний брат, і крові твоєї я не прагну. Отож якщо хочеш Штормолам, то забирай… як братерський подарунок. Роберт колись віддав його мені, а я віддаю тобі.
— Він не твій, щоб ти його давав. Він мій за правом.
Ренлі зітхнув і зробив півоберт у сідлі.
— Що я мушу робити з оцим моїм братиком, Брієнно? Бросквину він мою не бере, замка мого не бере, навіть на весілля моє не приїхав…
— Ми обидва знаємо, що твоє весілля — то блазенська вистава. Ще рік тому ти плів змову, щоб зробити дівча однією з Робертових хвойд.
— Рік тому я плів змову, щоб зробити дівчину Робертовою королевою, — заперечив Ренлі, — але що нам тепер до того? Роберт дістався вепрові, а мені дісталася Маргерія. Ти, певно, втішишся, коли дізнаєшся, що до мене вона прийшла дівою.
— В твоєму ліжку вона дівою і помре.
— Оце вже ні. Від неї я хочу сина вже впродовж року. Нагадай-но мені, Станісе, благаю, скількох синів маєш ти? А, так-так — жодного. — Ренлі невинно посміхнувся. — Що ж до твоєї дочки, я все розумію. Якби я мав дружину, таку гожу на вроду, я б їй теж підклав блазня замість себе.
— Годі! — заволав Станіс.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чвара королів», після закриття браузера.