Читати книгу - "Чвара королів"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— То виходить… ніякого ворожбитства не було?
Ланістер пирхнув.
— Ворожбитство — то така приправа, яку телепні накладають ложками на зіпсовану страву, щоб менше смерділа їхня дурість. Здається, мій дядечко своєю баранячою головою не допетрав навіть розставити чати. Військо він мав зелене та негоже: підмайстри, рудокопи, селянські наймити, рибалки — все, що вдалося вишкребти та вимести з Ланіспорту. Єдина таємниця — як ваш брат до нього допався. Адже замок при Золотому Зубі досі утримує наша залога; там присягаються, що він їх не минав.
Карлик роздратовано знизав плечима.
— Що ж поробиш, Робб Старк — лиха кара мого батька. Так само, як Джофрі — моя. Скажіть-но мені, що ви відчуваєте до мого ясновельможного небожа?
— Я кохаю його усім серцем, — негайно відповіла Санса.
— Невже? — В голосі його бринів сумнів. — І оце зараз теж?
— Моя любов до його милості ще ніколи не була палкішою.
Біс гучно зареготав.
— Хтось таки вклав вам у голову доброї науки. Одного дня, дитино, ви про це подякуєте. Адже ви й досі дитина, так? Чи вже розквітнули у жінку?
Санса зашарілася від непристойності запитання. Втім, порівняно з соромом оголення перед половиною замкового люду то було ніщо.
— Ні, пане мій.
— Воно й на краще. Якщо це вас якось втішить, я не маю наміру дозволити ваш шлюб з Джофрі. На жаль, після всього, що сталося, жоден шлюб не примирить Старків з Ланістерами. А таки на жаль: це один з небагатьох вдалих задумів короля Роберта. Якби ж лишень Джофрі не викачав його у багні…
Вона зрозуміла, що мусить щось сказати, але слова застрягли у горлі.
— Ви якось примовкли, — зазначив Тиріон Ланістер. — Чи це є також і вашим бажанням? Розірвати ваші заручини?
— Я…
Санса не знала, що сказати. «Чи мене знову дурять? Чи не покарає він мене за правду?» Вона витріщилася на неоковирний опуклий лоб карлика, на суворе чорне око і хитре зелене, на криві зуби та цупку, як щітка, бороду.
— Я хочу зберегти вірність престолу.
— Зберегти вірність, — розмірковував карлик уголос, — але бажано десь якнайдалі від Ланістерів? Навряд чи можна вас винуватити — у вашому віці я бажав того ж самого.
Він посміхнувся.
— Мені доповіли, що ви щодня ходите до божегаю. Про що ви молитеся, Сансо?
«Про Роббову перемогу та смерть Джофрі… а ще про дім. Про Зимосіч.»
— Я молюся про скінчення війни.
— Вона скінчиться доволі швидко. Має відбутися ще одна битва між вашим братом Роббом та моїм вельможним батьком, і справу буде залагоджено.
«Робб його поб’є» — подумала Санса. — «Він побив і твого дядька, і твого брата Хайме. І батька твого теж поб’є.»
Схоже, карлик прочитав її надії по обличчю, як по відкритій книзі.
— Хай перемога при Волоброді не спонукає вас до надто великих сподівань, панно, — доволі лагідно мовив Тиріон. — Одна битва — то ще не війна, і мій батько — напевне ж не дядько Стафорд. Наступного разу, як будете у божегаї, моліться про те, щоб ваш брат мав мудрість схилити коліна. Щойно північ прийме королівський мир, я відішлю вас додому.
Він зіскочив донизу з лави коло вікна і мовив:
— Доречно вам буде сьогодні заночувати тут. Я до вас приставлю варту з власних людей — може, когось із Кам’яних Ґав…
— Ні! — злякано ляпнула Санса. Якщо її зачинять у Башті Правиці під охороною Тиріонових вояків, то як пан Донтос зможе вивести її на волю?
— Може, краще Чорні Вуха? Беріть Челу, якщо вам міцніше спатиметься під захистом жінки.
— Благаю, мосьпане… дикуни мене страхають.
Він вишкірився.
— Мене так само. Але найкраще в них те, що вони страхають Джофрі та той виводок лукавих гадів і гавкотливих підчихвостів, який він величає Королегвардією. Якщо ви матимете при собі Челу або Тімета, ніхто не посміє вас навіть пальцем зачепити.
— Краще б я повернулася до власної постелі.
Вигадка спала їй на думку раптово, але здалася такою доречною, що вона її одразу і рубонула.
— У цій башті винищили людей мого батька. Їхні привиди з’являться мені у жахливому сні, а навколо я бачитиму саму лише їхню кров.
Тиріон Ланістер уважно вивчив її лице.
— Я й сам не позбавлений жахливих снів, панно Сансо. Може, ви знаєте собі краще, ніж я. Дозвольте принаймні супроводити вас до опочивальні.
Кетлін IV
Перш ніж вони знайшли те село, настала ніч. Кетлін стало цікаво, чи має село назву. Та навіть якщо й мало, мешканці забрали її з собою, коли втекли разом з усім своїм майном, аж до свічок у септі. Пан Вендел запалив смолоскипа і провів її крізь двері.
Сім стін всередині були потріскані та криві. «Бог один» — вчив її септон Осминд, коли вона була ще дівчинкою, — «але має сім ликів, так само як септ є однією будівлею з сімома стінами». Багаті септи у містах мали кам’яні подоби всієї Седмиці та вівтарі перед кожним ликом. В Зимосічі септон Чайл повісив на стіни різьблені личини. А тут Кетлін побачила лише грубі малюнки вугіллям. Пан Вендел устромив смолоскипа у держак поблизу дверей і вийшов назовні, щоб почекати разом з Робаром Ройсом.
Кетлін роздивилася лики уважніше. Батько, як завше, мав бороду. Мати посміхалася, випромінюючи любов та жагу оборонити своїх дітей. Коло лика Воїна був змальований меч, коло лика Коваля — молот. Діва була юна та вродлива, Стариця — зів’яла, зморшкувата, мудра.
Сьомий лик… Морок — ані чоловік, ані жінка, але щось від обох. Незмінний вигнанець, незмінний блукач з далеких країв. Не зовсім людина,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чвара королів», після закриття браузера.