Читати книгу - "Чвара королів"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Від свічок усередині шовк Ренліного шатра мерехтів та виблискував, перетворюючи величезний намет на чарівний замок з живого смарагдового світла. Двоє з Веселкової Гвардії стояли на чатах коло входу до королівського помешкання. Зелене світло кинуло чудернацький відблиск на фіалкові оздоби вапенроку пана Пармена, надало дещо хворобливого відтінку соняхам, що вкривали кожен вершок полив’яних жовтих лат пана Емона. З їхніх шоломів віяли довгі шовкові китиці, плечі огортали веселкові корзна.
Всередині шатра Кетлін побачила, як Брієнна узброює короля до битви, а князі Тарлі та Рябин обговорюють, як краще розташувати військо і як доладніше розпочати бій. В шатрі панувало приємне тепло, бо навколо в десятку маленьких залізних жарівниць жевріло розжарене вугілля.
— Я мушу дещо вам сказати, ваша милосте, — мовила Кетлін, вперше титулюючи його по-королівськи. Зараз вона ладна була сказати і зробити що завгодно, аби він дослухався.
— Зачекайте трохи, пані Кетлін, — відповів Ренлі. Брієнна саме припасовувала спину панцира до грудини на підбитому каптані короля. Його обладунок був темно-зелений, наче листя у літньому лісі — такий тьмяний, аж начебто всотував у себе світло свічок. Золоті вогники виблискували на карбі та застібках, наче віддалені вогнища у тому лісі, миготіли при кожному русі Ренлі. — Прошу вас, кажіть далі, князю Матісе.
— Ваша милосте, — мовив Матіс Рябин, скоса зиркнувши на Кетлін. — Як я казав, наші лави вже зібрані й вишикувані. Навіщо чекати світанку? Накажіть сурмити наступ.
— І дозволити людям патякати, наче я переміг зрадою, напавши не по-лицарському? Адже для битви обрана година світанку.
— Обрана Станісом, — зазначив Рандил Тарлі. — Він хоче, щоб ми вдарили назустріч променям вранішнього сонця, і воно нас засліпило.
— Лише до першого зіткнення, — впевнено заперечив Ренлі. — Пан Лорас зламає їхній стрій, а далі почнеться безлад.
Брієнна затягла зелені шкіряні ремені та застібнула золоті застібки.
— Коли мій брат загине, вбережіть його тіло від наруги. Він — моя рідна кров. Я не дозволю вимахувати його головою на списі.
— А якщо він складе зброю? — запитав князь Тарлі.
— Складе зброю? — Князь Рябин засміявся. — Коли Мейс Тирел облягав Штормолам, Станіс їв щурів, але відчиняти ворота й не думав.
— Кому ж пам’ятати, як не мені. — Ренлі задер підборіддя, щоб Брієнна пристібнула ринграфа. — Наприкінці облоги пан Гавен Вильд спробував вибратися через потерну з трьома своїми лицарями, щоб здатися. Станіс їх упіймав і наказав викинути зі стін метавками. Досі бачу перед собою обличчя пана Гавена, коли його прив’язували до метавки. Він був наш майстер-мечник.
На обличчі князя Рябина з’явився подив.
— Але зі стін нікого не кидали. Я б таке запам’ятав.
— Маестер Кресен сказав Станісу, що ми, напевне, скоро муситимемо їсти наших мертвих, і нема чого викидати добре м’ясо на вітер.
Ренлі відкинув назад волосся. Брієнна перехопила його оксамитовою стрічкою і натягнула на вуха королю підбиту шапчину, що пом’якшувала вагу шолома.
— Утім, завдяки Цибульному Лицареві нам не довелося харчуватися трупами. Проте ми підійшли до тієї грані вельми близько, а надто пан Гавен, який помер у цюпі.
— Ваша милосте. — Кетлін терпляче чекала, але час спливав. — Ви обіцяли мене вислухати.
Ренлі кивнув.
— Ставайте на чолі ваших полків, панове князі… а, ще одне. Якщо на боці мого брата б’ється Барістан Селмі, я хочу, щоб його не чіпали.
— Про пана Барістана нічого не чутно, відколи Джофрі його вигнав, — заперечив князь Рябин.
— Я знаю того старого. Він конче мусить охороняти якогось короля, бо інакше яка йому з життя радість? Але до мене він не прийшов. Пані Кетлін каже, що у Водоплині при Роббові Старку його теж немає. Де ж йому бути, як не в Станіса?
— Воля ваша, володарю. Йому не завдадуть шкоди.
Князі низько вклонилися та вийшли з шатра.
— Кажіть, що маєте, пані Старк, — мовив Ренлі.
Брієнна вдягла на його широкі плечі королівське корзно — важке, златотканої парчі, з вінчаним оленем Баратеонів, викладеним лусочками чорного бурштину.
— Ланістери намагалися вбити мого сина Брана. Тисячу разів я питала себе, чому. А відповідь отримала від вашого брата. Того дня, коли мій син упав, відбувалися лови. Роберт з Недом та більшість панства пішли на вепра, проте Хайме Ланістер лишився у Зимосічі разом з королевою.
Ренлі швидко схопив, що вона хоче сказати.
— Гадаєте, хлопчик застукав їх за чиненням кровозмісу?
— Молю вас, пане мій, дозвольте мені піти до вашого брата Станіса і розповісти про свої підозри.
— Навіщо?
— Робб зречеться корони, якщо ви з братом вчините так само, — мовила вона, сподіваючись, що не помиляється. Вона примусить сина, якщо доведеться, і Робб послухає її, хай навіть його панство упреться рогом. — Ви утрьох скличете Велику Раду, якої Семицарство не бачило вже століття. Ми пошлемо до Зимосічі по Брана, який розповість про те, що бачив, і всі дізнаються, що справжніми узурпаторами є Ланістери. І тоді хай збори князів усього Семицарства вирішують, кому далі правити на державі.
Ренлі засміявся.
— Скажіть-но мені, ласкава пані, чи обирають лютововки ватажка зграї більшістю голосів?
Брієнна принесла рукавиці короля та його глухий шолом з золотими рогами, що додавали йому до зросту ще десять вершків.
— Годі балачок. Час упевнитися, хто тут сильніший.
Ренлі натягнув на лівицю зчленовану зелено-золоту рукавицю, а Брієнна стала на коліно, щоб застібнути важкого паса з мечем та кинджалом.
— Благаю вас ім’ям Матері Небесної… — почала була Кетлін, коли двері до шатра прочинилися раптовим поривом вітру.
Їй здалося, що вона бачить якийсь рух, та коли повернула голову, то помітила лише тінь короля, що ворушилася на шовкових стінах. Кетлін почула, як Ренлі проказує якийсь жарт. Його тінь рушила з місця, здіймаючи меча, чорного на
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чвара королів», після закриття браузера.