Читати книгу - "На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Серед ваших знайомих є хтось, кого звуть Робертом?
Вона засміялась:
— Здається, немає…
— Шкода. Я залюбки послухав би, як ви вимовляєте це ім’я. А може, ви все ж таки спробуєте?
Вона знову засміялася.
— Ну, хоч би так, жартома… — сказав я. — Приміром таке: «Роберт-осел!»
— Роберт-маля!
— У вас чудова вимова, — сказав я. — А тепер давайте спробуємо з Роббі… Отже: Роббі — це…
— Роббі — це пияк, — стиха вимовив далекий голосок, — а тепер мені треба спати, я прийняла снодійне, і в голові вже гуде.
— Тоді на добраніч… спіть спокійно!..
Поклавши слухавку, я скинув з себе пальто й ковдру. Випроставшись, я скам’янів. За крок від мене стояв, наче привид, пенсіонер — фінансовий радник, що мешкав у кімнатці поряд з кухнею. Я щось сердито пробурчав собі під ніс.
— Тсс! — прошепотів він, вищирившись.
— Тсс! — відповів я йому, в душі посилаючи його під три чорти.
Він підняв палець:
— Я вас не викажу. Це політика, га?
— Що таке?! — здивувався я.
Він підморгнув мені:
— Не хвилюйтеся! Я сам належу до крайнього правого крила. Таємна політична розмова, адже так?
Я зрозумів і теж вищирився:
— Високополітична!
Він кивнув і прошепотів:
— Хай живе його величність!
— Тричі віват! — відповів я. — А тепер ось що: чи не знаєте ви часом, хто винайшов телефон?
Він здивовано похитав своєю лисою головою.
— І я не знаю, — сказав я. — Але той, хто його винайшов, був хлопець хоч куди!
IX
Неділя. День перегонів. Протягом останнього тижня Кестер тренувався щодня. А тоді вечорами ми до пізньої ночі розбирали «Карла», перевіряючи все, до найдрібнішого гвинтика, мастили, доводили до ладу. Тепер ми сиділи біля складу запчастин і дожидалися Кестера: він пішов до місця старту.
Зібралися всі: Грау, Валентин, Ленц, Патриція Гольман, а головне — Юп у комбінезоні, шоломі й захисних окулярах. Юп важив найменше і тому мав їхати з Кестером. Ленц, щоправда, сумнівався. Він запевняв, що Юпові величезні лапасті вуха чинитимуть надто сильний опір повітрю, отож машина або втратить десь кілометрів із двадцять швидкості, або перетвориться на літак.
— Звідки у вас, власне кажучи, англійське ім’я? — спитав Готфрід Патрицію Гольман, що сиділа поруч нього.
— Моя мати була англійка. Її теж звали Пат.
— Ну, Пат — це вже щось інше. Це значне легше вимовляти. — Він дістав чарку та пляшку. — За дружбу, Пат! Мене звуть Готфрід!
Я спантеличено глянув на нього. Поки я тупцював навколо проблеми, як звертатися до дівчини, він зопалу взяв та й утнув отаке — і хоч би тобі що! А вона й собі сміється і називає його Г отфрідом!
Та Фердинанд Грау пішов іще далі. Він зовсім здурів і не зводив з дівчини очей. Він голосно декламував вірші, заявив,
що намалює її портрет. І справді, сівши на якийсь ящик, почав малювати.
— Слухай-но, Фердинанде, старий пугаче, — сказав я, забираючи в нього блокнот, — дай спокій живим людям. Досить з тебе твоїх мерців. І більше говори на загальні теми. Ця дівчина для мене багато важить.
— А ви проп'єте зі мною потім рештки гонорару за шинкареву тітку?
— Чи проп'ємо все, не знаю. Але дещо допоможемо, це напевно.
— Гаразд. Тоді вже я змилуюся над тобою, хлопче…
Наче кулеметні черги, зривався то тут, то там на біговій доріжці стукіт моторів. Пахло перегорілим мастилом, бензином і рициною. Чудовий збудливий запах, чудовий і збудливий стукіт моторів!
Неподалік, у своїх добре устаткованих боксах, гомоніли автомеханіки. Наші запаси були надто злиденні. Сякий-такий інструмент, свічки, пара запасних коліс із покришками, що ми їх задурно дістали від одного заводу, кілька дрібніших запчастин — оце й усе. Кестер брав участь у перегонах не від якогось там підприємства, а приватно. За все треба було платити свої гроші. Тому в нас було тільки найнеобхідніше.
Прийшов Отто, за ним Браумюллер, уже в костюмі гонщика.
— Ну, Отто, — сказав він, — якщо в мене сьогодні витримають свічки, то тобі капець! Та вони не витримають!
— Побачимо, — відповів Кестер.
Браумюллер погрозив «Карлові»:
— Стережися мого «Ковалика»!
Так називали нову машину Браумюллера, машину важкого типу. Її вважали фавориткою.
— «Карл» покаже тобі, де раки зимують, Тео! — гукнув йому Ленц.
Браумюллер хотів був відповісти йому на бравому солдатському жаргоні колишніх часів, але, побачивши з нами Патрицію
Гольман, прикусив язика, витріщився на неї, усміхнувсь якось ніби сам до себе й пішов геть.
— Наша взяла! — задоволено зауважив Ленц.
На біговій доріжці загавкали мотоцикли. Кестеру треба було бути готовим. «Карла» включили до класу спортивних машин.
— Великої допомоги від нас не сподівайся, Отто, — сказав я, оглядаючи інструмент.
Він махнув рукою.
— Та й не треба. Якщо «Карл» поламається, то не допоможе й ціла майстерня.
— А може, ми все ж виставлятимемо щити, щоб ти знав, як ти ідеш, на якому місці?
Кестер похитав головою.
— Усі ж стартують одночасно. Сам побачу. Та Юп теж пильнуватиме цього.
Юп енергійно закивав. Його вже аж лихоманило від збудження, і він весь час жував шоколад. Але так було тільки перед стартом. Гримне постріл, і він стане спокійний, як черепаха.
— Ну, поїхали! Ні пуху ні пера!
Ми викотили «Карла» на доріжку.
— Тільки не забарись на старті, ти, шкапо моя люба, — сказав Ленц, поплескавши «Карла» по радіатору. — Не підведи свого старенького татка, «Карле»!
«Карл» рушив. Ми дивилися йому вслід.
— Поглянь на оте кумедне одоробало, — сказав раптом хтось поблизу. — А отой задній міст — страус, та й годі!
Ленц випростався:
— Це ви про білу машину? — спитав він, почервонівши весь, але ще спокійно.
— Саме так, — недбало відповів височезний автомеханік із сусіднього боксу, навіть не обернувшись до нього, і передав своєму сусідові пляшку пива. Ленц почав щось белькотати від люті й хотів був перескочити через низеньку дощану перегородку. На щастя, в боксі не почули його лайки, і я потягнув його назад.
— Не роби дурниць! — засичав я на нього. — Ти нам тут потрібен. Чого тобі так кортить до лазарету?
Уперто, як осел, Ленц поривався до бійки. Він нікому не міг пробачити, коли йшлося про «Карла».
— Бачите, — звернувсь я до Патриції Гольман, — і цього ось навіженого цапа називають іще «останнім з романтиків»! Можете собі уявити, що він колись і вірші писав?
Це було Готфрідове вразливе місце — він зразу ж угамувався.
— Це було давно, ще задовго до війни, — сказав він, ніби перепрошуючи. — А до того ж, малий, божеволіти під час перегонів
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші», після закриття браузера.