Читати книгу - "Хронiки Нарнії. Повна історія чарівного світу (збірка)"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Гадаю, це просто чудово, — заплескала в долоні Джил. — Я така рада, що разом із нами здобули волю і гноми, варто нам було відрубати чаклунці голову. І я також рада, що всі ці гноми насправді не такі вже й похмурі та страшні, як здалося спочатку. Так само, як і принц…
— Усе це просто чудово, Поул, — зауважив обачний простоквак. — Але щось не схоже на те, що гноми просто тікають. Якщо дозволите, їхні групки більше нагадують військові наряди. Подивися мені в очі, гноме Гольже, та скажи-но, чи не збирались ви напасти на нас?
— Звичайно, збирались, ваша милосте, — підтвердив Гольг. — Ви бачите, ми ж не знали, що чаклунка мертва. Ми гадали, що вона замкнулася та спостерігає за нами із бійниць свого замку. А коли ви троє з’явилися верхи і з мечами — тут, звичайно, кожен і сказав собі: «Настав час! Тепер або ніколи!» Не знаючи, що ви на нашому боці, ми вирішили дати бій, бо краще вже знайти смерть, аніж втратити надію на повернення додому!
— Можу поклястися, він не бреше! — вигукнув принц. — Відпусти його, друже Трясогузе. Добрий Гольже, так само, як і ви, був зачарованим і я. І так само я тільки-тільки-но оговтався. І ще питання: чи не зможеш ти, люб’язний Гольже, показати нам шлях до нового підкопу, яким чаклунка збиралася вивести війська назовні.
— Як не знати! — завищав Гольг. — Знаю, ще й як! Це жахливий шлях! Я можу показати вам, де він починається, але, благаю, не прохайте мене стати вашим проводирем, бо я нізащо не погоджуся.
— Чому? — збентежився Юстас. — Що в цьому страшного?
— Шлях підходить занадто близько до поверхні, — здригнувся гном. — Нічого гіршого для нас чаклунка й вигадати не могла: вона збиралася тим шляхом вивести нас на поверхню — на самий верх світу. Кажуть, там навіть даху над головою немає — сама лише нескінченна порожнеча, що зветься небом. А підкоп зайшов так далеко, що копни раз-другий — так і вивалишся назовні… Бр-р-р… Ні-ні-ні, нізащо!
— Ур-р-ра! — зрадів Юстас. — Тепер уже ти справу кажеш.
А Джил зауважила:
— Але нам від того зовсім не боязко. Зовсім. Ані краплі. Нам там подобається. Ми там живемо.
— Я знаю, що ви там живете, — кивнув Гольг, — але завжди гадав, що це тільки тому, що ви не в змозі знайти шлях до споду. Кому таке може сподобатися — повзати, мов ті мухи, поверхнею світу?!
— Тож як щодо того, аби без зайвих балачок вказати нам шлях? — урвав його Трясогуз.
— Так, на добрий час! — вигукнув принц, і вони рушили далі в дорогу.
Принц знову скочив на свого бойового коня, Трясогуз вмостився позаду Джил, а Гольг крокував попереду, вказуючи шлях. Одним ходом гном сповіщав усіх про смерть злої чаклунки, а ще викрикував, що гномам нема чого боятися чотирьох мешканців Білого світу. Ті, хто почув добру звістку, передавали її іншим, і так далі й далі… так, що вже за декілька хвилин уся Підляндія наповнилася криками, радісним шумом та веселощами, а гноми — сотні, тисячі гномів, стрибаючи на радощах, стоячи на головах, ходячи колесом, граючи в довгі лози та запускаючи петарди, — зібралися натовпом навколо Вуглика та Сніжинки. І принцу довелося розповісти про те, як він був зачарованим, і про своє неймовірне звільнення від чарів ще щонайменше з десять разів.
Тим натовпом вони дісталися до розколу. Він був кроків з тисячу завдовжки і сотні зо дві завширшки — здоровезне таке собі провалля. Усі спішилися і зазирнули в нього. Звідти їм в обличчя війнуло сильним жаром і вдарив у ніс запах, зовсім не схожий на жоден інший. Це був міцний, стійкий пряний запах; він лоскотав у ніздрях, він вабив і збуджував. А світло звідти линуло таке яскраве, що спочатку навіть засліпило, і подорожні нічого не могли розгледіти. Коли ж очі до нього звикли, їм здалося, що на дні провалля можна роздивитися вогненну ріку, на берегах якої розстилалися поля та гаї нестерпних, до болю яскравих кольорів, хоча порівняно з річкою вони здавалися дещо бляклими. В очах рябіло від цієї строкатої суміші синього, зеленого, червоного й білого! Дещо подібне можна спостерігати, коли дивишся на тропічне сонце в обідню годину крізь віконне скло у зливових патьоках. Нерівними стінами провалля спускалися сотні землюків, що на вогняному тлі здавалися чорними мушками.
— Ваші милості! — гукнув їх Гольг, і, обернувшись до нього, наші мандрівники протягом кількох хвилин не могли нічого роздивитися — так темно було в них перед очима. — Ваші милості, чому б вам не спуститися з нами до Надрії? Там ви будете набагато щасливішими, аніж у холодній і незахищеній країні нагорі. Або принаймні хоч зазирніть до нас погостювати.
Джил була цілком впевнена, що ця пропозиція нікого не зацікавить. Але на свій жах почула, як принц промовив:
— Маєш рацію, друже Гольже. Я не проти зійти з тобою вниз. Було б чудово. Можливо, я стану першою й останньою людиною, яка бачила Надрію. Коли я нині проґавлю таку можливість — спуститися до найглибшого на землі провалля, — довіку собі не вибачу. Але чи зможе людина вижити там? А в самій вогненній річці ви не плаваєте?
— О, ні, ваша високосте. Ми — ні. У самому
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Хронiки Нарнії. Повна історія чарівного світу (збірка)», після закриття браузера.