Читати книгу - "На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Хочеш вийти? — спитав я.
Пат похитала головою.
— Хай Бог боронить! Ненавиджу, як ходять отам і витріщають одне на одного очі.
Я вийшов, щоб принести їй апельсинового соку. У буфеті було не протовпитись. У багатьох музика якимсь чином збуджує апетит. Гарячі сосиски хапали так, наче вибухнула епідемія голодного тифу.
Повернувшись до ложі зі склянкою соку, я побачив, що стоїть якийсь чоловік за кріслом Пат. Повернувши до нього голову, вона жваво розмовляла.
— Роберте, це — пан Бройєр, — сказала Пат.
«Пан Дурило», — подумав я і невдоволено глянув на нього. Вона сказала «Роберт», а не «Роббі»… Я поставив склянку на бар’єр ложі та став чекати, коли цей чоловік піде. На ньому був чудово пошитий смокінг. Він розводився про режисуру, про виконавців і не йшов. Пат звернулася до мене:
— Пан Бройєр питає, чи не підемо ми після спектаклю в «Каскад»?
— Якщо тобі так хочеться…
Пан Бройєр сказав, що там можна було б трохи потанцювати. Він поводився дуже чемно й загалом подобався мені. Але була в ньому та неприємна елегантність і невимушеність, які, так мені здавалося, мали справляти враження на Пат і яких мені самому бракувало. Раптом — я просто не міг цьому повірити — я почув, що він звертається до Пат на «ти». І хоч на це могла бути сотня не вартих уваги причин, я залюбки викинув би цього типа вниз, до оркестру.
Пролунав дзвінок. Музиканти налаштовували інструменти. Тоненько повискували скрипки.
— Отже, домовилися? Зустрінемось біля входу, — сказав Бройєр і пішов нарешті.
— А це що за волоцюга? — спитав я.
— Це не волоцюга, а симпатичний чоловік. Давній знайомий.
— Я маю зуб на твоїх давніх знайомих, — сказав я.
— Любий, слухай краще музику, — відповіла Пат.
««Каскад», — подумав я, зважаючи, скільки в мене ще залишилося грошей. — Там здеруть дай Боже!»
Спонукуваний похмурою цікавістю, я пішов із Пат. Мало того, що накаркала пані Залевська, мені ще бракувало цього Бройєра… Він уже чекав на нас біля виходу.
Я гукнув таксі.
— Облиште, — сказав Бройєр, — у моїй машині вистачить місця.
— Гаразд, — погодився я. Смішно було б учинити щось інше. А проте це мене злостило.
Пат знала Бройєрову машину — великий «пакард», що стояв проти театру на стоянці. Вона пішла до нього.
— А! Він уже перефарбований, — зауважила вона, спинившись перед машиною.
— Так, у сірий колір, — відповів Бройєр, — тобі так більше подобається?
— Значно більше!
Бройєр звернувся до мене:
— А вам? Подобається вам цей колір?
— Я ж не знаю, який колір був досі…
— Чорний.
— Чорний колір дуже показний…
— Авжеж. Але ж інколи хочеться поміняти колір! Ну, на осінь знову перефарбуємо.
Поїхали в «Каскад». То був досить вишуканий танцзал із чудовим оркестром.
— Здається, все зайнято, — зрадів я, коли ми підійшли до входу.
— Шкода, — вимовила Пат.
— Це ми зараз влаштуємо, — заспокоїв її Бройєр і пішов до директора.
Його тут, напевне, добре знали, бо для нас занесли стіл, стільці, і за якихось кілька хвилин ми вже сиділи чи не на найкращому місці в залі, з якого видно було весь танцювальний майданчик. Оркестр грав танго. Пат схилилась до бар’єрчика.
— Я так давно не танцювала…
Бройєр устав.
— Потанцюємо?
Вона глянула на мене сяючими очима.
— А я тим часом щось замовлю, — сказав я.
— Добре.
Танго тривало довго. Танцюючи, Пат час від часу поглядала на мене й усміхалася. Я кивав їй у відповідь, але почувався кепсько. Пат була чарівна й танцювала прекрасно. Але й Бройєр, на жаль, танцював добре, і обоє якнайліпше пасували одне до одного. Вони танцювали так, ніби їм часто доводилося танцювати удвох. Я замовив собі подвійний ром. Пат із Бройєром повернулися до столика. Бройєр пішов привітатися з кимось із знайомих, і на якусь хвилину ми залишилися з Пат самі.
— Ти давно знаєш цього хлопця? — спитав я.
— Давно. А чого ти питаєш?
— Просто собі питаю. І часто ти бувала з ним тут?
Вона пильно подивилась на мене.
— Я вже не пам’ятаю, Роббі…
— Таке пам’ятають, — наполягав я, хоча розумів, що саме вона хотіла цим сказати.
Вона похитала головою і посміхнулася. Я дуже любив її цієї миті. Вона хотіла показати мені, що колишнє вже все забулося. Але щось гризло мене. Я знав — оте щось копійки ламаної не варте, але позбутися цього відчуття ніяк не міг. Я поставив чарку на стіл.
— Можеш мені все сказати. Нічого в цьому немає такого.
Вона знову глянула на мене.
— Невже ти гадаєш, що ми б у такому разі поїхали сюди?
— Ні, — присоромлено відповів я.
Знову заграв оркестр. Підійшов Бройєр.
— Блюз, — сказав він мені. — Чудово! Хочете потанцювати?
— Ні! — відказав я.
— Шкода.
— А ти спробуй, Роббі, — мовила Пат.
— Краще не треба.
— Але чому? — спитав Бройєр.
— Не маю з того приємності, — відповів я непривітно. — Та й не вчився того ніколи. Часу не було. А ви собі танцюйте, я вже тут якось сам розважатимусь.
Пат вагалася.
— Але ж, Пат, — сказав я, — ти цим так тішишся!
— Це правда, та чим ти тут розважатимешся?
— Оцим! — показав я на свою чарку. — Це теж своєрідний танок…
Вони пішли. Я кивнув кельнерові й допив чарку. А потім сидів собі коло столу й перелічував горішки солоного мигдалю. Наді мною витала тінь пані Залевської.
Бройєр привів до нашого столу кількох своїх знайомих: двох гарненьких жінок і молодого ще на вигляд чоловіка із геть лисою маленькою головою. Потім до нас підсів іще й четвертий. Усі вони поводилися невимушено, впевнено, елегантно. Пат знала всіх чотирьох.
Я почувався незграбним, якимсь бовдуром. Досі ми завжди бували з Пат самі, а тепер я вперше опинився серед людей, з якими вона була знайома колись. Я не знав, як мені поводитися. А вони рухалися непомітно, невимушено, вони жили в умовах, де все робиться само собою, де не бачать нічого такого, чого не хочуть бачити, вони прийшли із зовсім іншого світу. Був би я тут сам або з Ленцом чи Кестером, я не звертав би на них уваги, мені до всього було б байдуже. Але ж тут Пат, це були її знайомі, а тому — все одразу ж ускладнювалося, паралізувало мене, змушувало до порівнянь.
Бройєр запропонував піти до іншого ресторану.
— Роббі, — виходячи, звернулася до мене Пат, — може, підемо краще додому?
— Ні, — заперечив я, — чого це?
— Тобі ж нудно…
— Анітрохи. Чого це мені має бути нудно? Навпаки! А для тебе це ж така втіха!
Вона подивилась на
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «На Західному фронті без змін. Повернення. Три товариші», після закриття браузера.