Читати книгу - "Домбі і син"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Який то був меч в її горде серце — сидіти з ним тут, лицем до лиця, коли він раз у раз тицяє їй в обличчя її облудну присягу перед вівтарем, наче недопитки в гидкій чаші, а вона не сміє ні відвернутися, ні виказати свою бридливість! Який сором, каяття і лють бушували в її душі, коли, випроставшись перед ним у всій своїй красі, вона почувала, що насправді лежить у нього під ногами!
— Міс Флоренс, — вів далі Турбот, — доручена доглядові, — якщо це можна назвати доглядом, — слуг і різних наймичок, в усьому нижчих за неї, природно, потребувала в свої юні літа керівництва та порад, а не маючи цього, поводилася необачно й до певної міри забувала про своє становище. Був час, коли вона захопилась таким собі Уолтером, хлопцем з простолюду, — він, на щастя, помер, — і, як це не прикро, зайшла в дуже небажані зв’язки з певними моряками-каботажниками, що мають вельми підозрілу репутацію, та з одним старим забіглим банкротом.
— Мені казали, як усе було, сер, — кинула на нього вогненний погляд Едіт, — і бачу, що ви перекручуєте факти. Сподіваюся, тому, що не знаєте їх.
— Вибачте, — сказав містер Турбот, — гадаю, ніхто не знає їх краще за мене. Я поважаю, шаную й низько схиляюся перед вашою благородною, палкою вдачею, — вдачею, яка так шляхетно і владно постає на захист вашого коханого й шанованого чоловіка і яка є його щастям, — на що він цілком заслуговує. Однак щодо фактів, — а це і є та справа, на яку насмілююсь звернути вашу увагу, — ніяких сумнівів бути не може, бо, виконуючи свої обов’язки як довірена особа і, насмілюсь сказати, як друг я вивчив їх докладно. Глибоко цікавлячись усім, що його стосується (це ви чудово розумієте), і — більше того (боюсь, що цього ви можете не зрозуміти), — спонукуваний приземленим бажанням довести свою відданість і припасти йому до вподоби, я довгий час досліджував ці деталі і сам, і через вірних помічників, і зібрав дуже численні й виважені докази.
Вона звела очі на нього — не вище рота, але в кожному зубі, що там містився, побачила зловтіху.
— Даруйте, мадам, — провадив він далі,— що я, не маючи ніякої певності, насмілююсь питати вашої ласкавої думки й ради. Мені здалося… я помітив, що вас дуже цікавить міс Флоренс?
А чи було в ній щось, чого б він не помітив і не знав? Принижена й водночас обурена цією думкою, бо навіть найменший натяк на це доводив її до шаленства, Едіт закусила тремтячу губу і замість відповіді ледь кивнула головою.
— Ця цікавість, мадам, — ще одне зворушливе свідчення того, наскільки дороге вам усе, що пов’язане з містером Домбі, — примушує мене стриматись і не переказувати йому ці факти, досі йому невідомі. Більше того, — дозволю собі признатися, — вона так збурила моє почуття відданості, що коли ви бодай на крихту забажаєте цього, — я лишу їх при собі.
Едіт здригнулась і, рвучко підвівши голову, втупила в нього важкий погляд. Він зустрів його найоблеснішою, найпоштивішою з посмішок і вів далі:
— Кажете, я їх перекрутив? Боюся, що ні… боюся, що ні, але — припустімо. Непевність, що від якогось часу мене мучить, випливає ось із чого: вже саме те, що міс Флоренс підтримує такі зв’язки, — хай навіть цілком безневинно й довірливо, — для містера Домбі, й так упередженого проти неї, буде вирішальним і спонукає його на той чи інший крок (знаю, що він уже подумував про це), аби порвати з нею й усунути її з дому. Будьте терпимі до мене, мадам, — пам’ятаючи, як близько я спілкуюся з містером Домбі, як добре знаю його і як глибоко шаную мало не з дитинства, — коли я скажу: якщо і є в нього якась вада — то це шляхетна непоступливість, і корениться вона в тих почуттях високочолої гордості та власної могуті, які йому притаманні і яких усі ми не можемо не поважати; вона в нього незламна, на відміну від простої впертості інших натур, і дедалі твердішає, сама по собі, — з дня на день і з року в рік.
Едіт так само невідривно дивилася на нього, але попри всю прямоту її погляду, коли він почав вихваляти в своєму хазяїнові те, перед чим усі повинні схилятися, ніздрі її роздулися, віддих мовби поглибшав, а вуста ледь помітно викривились. Він це бачив, — і хоч вираз обличчя його не змінився, вона знала — бачив.
— Навіть такий дріб’язковий інцидент, як учора, — сказав він, — даруйте, що згадую зайвий раз, — може служити прикладом того, про що я говорив, і служити краще, ніж будь-які інші, суттєвіші випадки. Домбі й Син не визнають ні часу, ні місця чи відповідної пори — беруть їх під ноги, та й годі. Але я радий, що такий інцидент стався, бо завдяки йому я дістав нині змогу порушити цю тему перед місіс Домбі, навіть якщо й стягнув на себе її тимчасовий гнів. Мадам, саме коли я був повен сум’яття й лихих передчуттів з цього приводу, містер Домбі викликав мене до Лімінгтона. Там я побачив вас. Там же й довідався мимохіть, яку роль в його житті ви мали відіграти невдовзі, — на його і ваше довговічне щастя. Там же й вирішив зачекати, поки ви утвердитеся в цьому домі, і вчинити так, як вчинив зараз. Я не боюся, що, схоронивши у вашім серці всі відомі мені факти, зраджу своєму обов’язку супроти містера Домбі, бо в таких подружжях, як ваше, — що мають єдиний розум і єдине серце, — одна особа майже цілком заступає іншу. Отже, я однаково полегшую своє сумління, розповівши все це або вам, або йому. З причин, уже згаданих, я вибрав вас. Чи можу я сподіватися, що щирість мою визнано і я вільний скинути з себе відповідальність?
Він довго пам’ятатиме погляд, який послала йому Едіт, — та й хто б забув його? — і боротьбу, що точилася в її грудях.
— Я визнаю її, сер, — нарешті сказала вона. — Будьте ласкаві вважати, що справу закінчено і що це лишиться поміж нами.
Містер Турбот низько вклонився і встав. Едіт встала теж,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Домбі і син», після закриття браузера.