Читати книгу - "Чвара королів"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Давос майже забув, які високі та товсті мури має Штормолам, а надто зблизька. Король Станіс зупинився попід ними за кілька стоп від пана Корнія та його хорунжого.
— Мої вітання, пане каштеляне, — привітався він з сухою чемністю, не зробивши ані руху, щоб злізти з сідла.
— І вам, пане князю, того самого. — Менш чемно, але цілком очікувано.
— Перед вами король, і звичай велить звертатися до нього «ваша милість», — оголосив князь Флорент.
На його панцирі лис червоного золота витикав блискучий писок з кола ляпіс-лазурових квітів. Величезний на зріст, вельми ґречний і вельми багатий, князь Ясних Вод першим з Ренліного панства став за Станіса, першим відмовився від старих богів та прийняв Господа Світла. Станіс лишив свою королеву на Дракон-Камені разом з її дядьком Акселем, але люди королеви купчилися при ньому, численніші та могутніші, ніж будь-коли раніше, і першість серед них належала Алестерові Флоренту.
Пан Корній Пенроз не зважив на його закид, а натомість мовив до Станіса:
— Яке шляхетне товариство я бачу перед собою. Вельможні князі Естермонт, Ерол, Варнер. Пан Джон з Фосовеїв зеленого яблука, пан Бріан червоного. Князь Карон та пан Гвияр з Веселкової Гвардії короля Ренлі… а з ними не хто інший, як вельмишановний Алестер Флорент, господар на Ясних Водах. А чи не Цибульного Лицаря бачу я там позаду? Щиро вітаю, пане Давосе. На жаль, не маю честі знати шляхетну пані.
— Мене кличуть Мелісандрою, пане лицарю. — На ній єдиній не було ніякого обладунку, крім червоних шат, що стриміли за вітром. Великий червоний рубін на шиї всотував денне світло. — Я служу вашому королю, а так само і Господові Світла.
— Бажаю вам з ними всякої удачі, мосьпані, — відповів пан Корній, — та я вклоняюся іншим богам, а так само й іншому королю.
— Є лише один правдивий король і лише один істинний бог, — оголосив князь Флорент.
— То ми сюди приїхали на богословські суперечки, пане мій? Якби я знав, то привіз би септона.
— Ви знаєте чудово, навіщо ми сюди приїхали, — відказав Станіс. — Ви мали два тижні, щоб обміркувати мої вимоги. Ви надсилали круків, але допомоги не отримали. І не отримаєте. Штормолам зухвало стоїть сам-один, а мені уривається терпець. Востаннє, пане каштеляне, наказую вам відчинити браму і віддати мені те, що моє за правом.
— На яких умовах? — спитав пан Корній.
— На тих самих, — відповів Станіс. — Я пробачу вам зраду, як пробачив тому панству, що стоїть позаду мене. Вояки вашої залоги будуть вільні вступити до мене на службу або піти неушкодженими додому. Вам лишається зброя і те майно, яке ви здатні нести на собі. Проте усіх коней, верхових та в’ючних, я заберу собі.
— Щодо Едріка Шторма?
— Байстрюка мого брата я вимагаю передати мені до рук.
— Тоді моя відповідь, мосьпане — така сама, як і раніше. Ні.
Король зціпив зуби і нічого не сказав. Натомість заговорила Мелісандра.
— Хай збереже вас Господь Світла у темряві вашого невігластва, пане Корнію.
— Хай Інші сраку порвуть вашому Господові Світла, — плюнув Пенроз, — і підітруть тією ганчіркою, якою ви тут вимахуєте.
Князь Алестер Флорент прочистив горло.
— Пане Корнію, пильнуйте свого язика. Їх милість не бажають хлопцеві жодного зла. Дитина — їх кревний родич, як і мій. Адже його мати — моя небога Делена, як відомо усім. Якщо ви не довіряєте королю, то довіртеся хоча б мені. Сподіваюся, ви не маєте сумнівів у моїй честі…
— Я не маю сумнівів хіба що у вашому марнославстві, — перервав його пан Корній. — Ви міняєте королів та богів частіше, ніж я — чоботи. Так само, як і ті перевертні, що юрмляться за вами.
У королівському почті зчинився сердитий гамір. «А він влучив у ціль» — подумав Давос. Ще зовсім нещодавно Фосовеї, Гвияр Моріген, князі Карон, Варнер, Ерол та Естермонт належали до війська Ренлі, сиділи у його шатрі, готувалися з ним до битв, змовлялися разом знищити Станіса. Те саме стосувалося і Флорента; господареві у Ясних Водах не завадило схилити коліно перед Ренлі, коли зірка молодого короля сходила на обрії, навіть те, що він був рідним дядьком королеви Селиси.
Брис Карон вивів коня уперед на кілька кроків; під вітром з затоки за плечима плескало його довге веселкове корзно.
— В цьому товаристві немає перевертнів, пане. Я зберігаю вірність Штормоламові, а король Станіс — його законний володар… і наш єдиний законний повелитель. Він останній нащадок дому Баратеон, спадкоємець Роберта і Ренлі.
— Якщо це так, то чому серед вас немає Лицаря Квітів? Де Матіс Рябин? Рандил Тарлі? Пані Дубосерд? Чому немає тут тих, хто найбільше любив Ренлі? Де Брієнна Тарфійська, питаю я вас?
— Ота тварюка? — Пан Гвияр Моріген хрипко зареготав. — Вона втекла. А чого ж! Саме її рукою був убитий король.
— Брехня! — відрізав пан Корній. — Я знав Брієнну, відколи вона дівчинкою гралася на батькових колінах у замку Надвечір’я. А ще краще взнав, коли Вечерниця надіслав її до Штормоламу. Вона кохала Ренлі Баратеона з першої миті, як побачила. Навіть сліпий би помітив.
— Певна річ! — підхопив князь Флорент. — Хіба вона перша дівуля, що оскаженіла на відмову свого коханого і вбила його? Щоправда, як на мене, короля вбила пані Старк. Вона приїхала аж з Водоплину шукати союзу, а Ренлі їй відмовив. Ясна річ, вона завважила короля за перепону своєму синові й вирішила прибрати з дороги.
— Ні, то саме Брієнна! — наполягав князь Карон. — Пан Емон Кий присягнувся у цьому перед смертю. Даю вам своє слово, пане Корнію.
Голос пана Корнія просяк презирством.
— Але чого варте оте ваше слово? Бачу, ви носите корзно багатьох кольорів. Те саме, яке Ренлі дав вам у обмін на обітницю захищати його. Він мертвий, а ви ні. Чого б це?
Він обернув свою відразу на Гвияра Морігена.
— Питаю і вас те саме, пане. Гвияр Зелений, чи не так? З Веселкової Гвардії,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Чвара королів», після закриття браузера.