Читати книгу - "Хронiки Нарнії. Повна історія чарівного світу (збірка)"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Аби не марнувати часу, Шаста налагодився крадькома роздивлятися навкруги. Тутешнє зібрання дійсно було вельми цікавим. У залі, окрім знайомого вже фавна, сиділи двоє кремезних чолов’яг із бородами, що майже сягали їм пояса, у той час як самі вони ледь-ледь сягали пояса дорослих людей. (То були гноми, одні з тих дивовижних створінь, які зазвичай стрічаються лише в Нарнії, тому Шаста побачив їх уперше в житті.) Був тут і великий, завбільшки майже з гнома, ворон (такого Шаста теж іще не бачив). Усі інші були людьми в повному сенсі слова, та всі високі й стрункі, молоді та вродливі, з ясними обличчями та оксамитовими голосами. «Не те що ці остраханці, принаймні більшість із них!» — подумав Шаста й мимоволі почав прислухатися до розмови.
— Що мовить їхня королівська величність, сестра наша Сьюзан, — звернувся король до красуні, яка щойно обіймала та цілувала Шасту, — на те, що ми вже три тижні в чужій землі? То чи згодна вона віддати руку та серце засмаглопикому залицяльнику вашому, принцові Рабадашу?
«Оце так-так, — подумав Шаста, — виходить, королева королю сестра, та аж ніяк не дружина! Дивно!»
— Ні, — брате мій, — ні та ще раз ні! Навіть якщо він пообіцяє всі скарби Ташбаана!
— Хай буде за твоїм словом, сестро, — обізвався король, — правду кажучи, ви засмутили б моє серце, якби ваш вибір припав на нього! Іще коли в нас гостювали його посланці, чи, скажімо прямо, «свати», і коли сам він гостював у нас у Кейр-Паравелі, не раз і не два питав я себе, як можете ви бути отак люб’язні з ним.
— То була моя примха, — відповіла королева, — і тепер мені залишається докоряти собі за неї. Але ж правда й те, що в наших володіннях принц Рабадаш поводився зовсім інакше, ніж вдома, у Ташбаані. Усіх присутніх закликаю у свідки, що доблестю своєю він намагався підкорити моє серце, коли бився на лицарському турнірі, який брат наш, Великий король, влаштував на його честь; і всі ті дні — а то був цілий тиждень! — він поводився як справжній лицар, люб’язно та з повагою до пані, а тут — немов його хтось підмінив!
— Кхе, кхе, — відкашлюючись, мовив старий ворон, — як каже давня мудрість: «Не суди про ведмедя, побачивши його здаля, а суди тоді, коли побачиш його в барлогу!»
— Влучно сказано, Жовтий Пазуре! — мовив один із гномів. — Про те саме йдеться і в нашому, гном’ячому прислів’ї: «Хто зі мною не днював і не ночував — той мене не знає!»
— Що ж, — мовив король, — тепер ми в змозі сказати, що знаємо, що за людина — отой принц: а він пихатий, бундючний, жорстокий, кровожерливий, хвалькуватий, самозакоханий та зарозумілий тиран!
— У такому разі, в ім’я Аслана, — сказала Сьюзан, — нам залишається єдине — покинути Ташбаан негайно, не зволікаючи ані дня!
— Воно-то й так, — похмуро відповів Едмунд, — але є одне «але»: настав той час, коли я маю поділитися гіркими роздумами з вами, мої друзі! Будьте ласкаві, Перідане, подивіться, аби ніхто не підслуховував нас за дверима. Бо те, що я скажу, стороннім вухам не призначене.
У кімнаті запала тиша. Королева Сьюзан підбігла до свого брата і зазирнула йому просто в очі:
— О Едмунде! — скрикнула вона. — Ти мене лякаєш! Що бачу я в твоїх очах — лихі часи на нас попереду чатують.
Розділ 5
Принц Корін
— Сестро наша люба, прекрасна пані, — мовив король Едмунд, — хоробрістю скріпи своє серце! Бо небезпека, що нам загрожує, є дійсно чимала.
— Яка ж то небезпека, брате? — спитала королева.
— А ось яка, — не став приховувати Едмунд. — Залишити Ташбаан нам буде вкрай непросто. Бо поки принц тішився надією, що врешті-решт зламає опір ваш і візьме за дружину, ми тут були почесними гостями. Та гривою присягаюся левиною, щойно він почує ваше остаточне «ні», він сприйме цю відмову за образу, а ми залишимося в Ташбаані, та вже не гостями, а бранцями, та не в палаці, а в тюрмі.
Один із гномів аж присвиснув.
— А я попереджав, ваші величності, я попереджав! — прокракав ворон. — Недарма ж у раків є прислів’я: у халепу легко скочити, а вискочити — зась. Вони мають на увазі раколовицю.
— Цього ранку я бачився з принцом, — продовжував Едмунд, — і тільки зайвий раз переконався, що він не звик, коли будь-що відбувається всупереч його волі. Його дратує, що не спромігся він заволодіти вашим серцем одразу, та зволікання ваше його дратує ще більш. Тому в ранковій бесіді він дуже наполягав на тому, аби відкрив я всі потаємні закуточки серця вашого йому. На що я відповів, що таємниці серця, жіночого тим паче, на те й таємниці, що загадкою залишаються для інших, а інколи — й для себе самого. І натякнув я також, що не здивуюся й тому, що всі його сердечні зазіхання можуть виявитися марними. Свій гнів він приховав за ввічливістю, та в кожному слові, що мовив він у відповідь, крилася погроза.
— То так, — у свою чергу підтвердив Тумнус, — бо не далі, як учора, довелося мені вечеряти з великим візиром — і що ж, відчуття мої від тієї зустрічі теж були не з приємних. Під час вечері він мене питає, чи до вподоби мені Ташбаан. Насправді тут набрид мені вже кожен камінь, та я людина чемна, тож і кажу, мовляв, у розпал літа взнаки дається спека, а я ж бо виріс у лісах, то й серце моє залишається там, де прохолодна тінь дерев та росяні трави. У відповідь він посміхнувся, та посмішка його нічого доброго не віщувала. І мовив він: «О, не журися, мій цапоногий друже, бо незабаром прийде час, коли ти знову побачиш
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Хронiки Нарнії. Повна історія чарівного світу (збірка)», після закриття браузера.