Читати книгу - "Хронiки Нарнії. Повна історія чарівного світу (збірка)"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Отямившись, Аравіс із подивом виявила, що лежить обличчям униз на низькому, неймовірно м’якому ліжку в прохолодній, майже порожній кімнаті з голими кам’яними стінами. Вона ніяк не могла втямити, чого це лежить обличчям униз, доки не спробувала повернутися, і не відчула пекучий біль у спині, і пригадала все, і зрозуміла, чого це так болить. Вона ніяк не могла допетрати, із якого ж пружного матеріалу зроблено її ліжко, бо воно було зроблене з вересу (нічого ліпшого й не вигадаєш), а про таку рослину Аравіс ніколи й не чула.
Прочинилися двері, і зайшов пустельник із великою дерев’яною мискою в руках. Миску він обережно опустив на підлогу, відтак підійшов до ліжка і спитався:
— Як ти, доню, почуваєшся?
— Спину пече, батьку, — озвалася у відповідь Аравіс, — але загалом непогано.
Пустельник опустився на коліна, поклав руку їй на чоло та помацав пульс.
— Лихоманка тебе обминула, — мовив він. — Усе буде добре, доню, завтра ти встанеш із цього ліжка. Але зараз випий оце.
Він підніс їй до вуст дерев’яну миску. Аравіс не змогла не скривитися, скуштувавши того питва, адже козяче молоко з незвички може здатися не вельми приємним. Але вона була дуже спрагла, випила все до дна і, щойно допила, почулася значно краще.
— Тепер відпочивай, доню, — наказав пустельник. — Рани твої промиті та перев’язані, і хоча вони тобі й дошкуляють, насправді вони не страшніші за порізи від батога. То мав бути дуже дивний лев; замість того, аби вирвати тебе із кульбаки та вп’ястися зубами, він лише раз дряпнув тебе пазурами по спині. Десять подряпин; пекучих, але не глибоких і зовсім не таких уже й небезпечних.
— Овва! — здивовано вигукнула Аравіс. — Удача мене не обминула!
— Доню, доню, — похитав головою пустельник, — я живу на цій землі вже сто й одну зиму і жодного разу не зустрічав те, що удачею ти звеш. Щось у цьому є, щось, що я не в змозі зрозуміти: але коли нам судилося, то можеш не сумніватися — те стане нам відомо.
— А що там Рабадаш зі своїми двомастами кіннотниками? — спитала Аравіс.
— Гадаю, він піде іншим шляхом, — зауважив пустельник. — Вони вже мали знайти переправу далі на схід, а звідти вони попрямують до Анварду.
— Бідолашний Шаста! — вигукнула Аравіс. — Чи далеко йому бігти? Чи встигне він дістатися туди першим?
— Маємо сподіватися, що так, — озвався старець.
Аравіс знову прилягла (цього разу на бік) і спитала:
— Чи довго я спала? Здається, уже темніє.
Пустельник визирнув у єдине вікно, що дивилося на північ.
— То не темрява ночі сходить на землю, — похитав він головою. — То з Буйної Голови спадають униз хмари. Негода завжди приходить до нас із тих країв. Уночі не обійдеться без вального туману.
Наступного дня, попри біль у спині, Аравіс почувалася так добре, що після сніданку (каші з вершками) пустельник дозволив їй підвестися з ліжка. Звичайно ж, вона одразу кинулася до коней. Погода змінилася, і вся зелена обгороджена ділянка була, мов величезна зелена чаша, наповнена сонячним світлом. То було дуже мирне місце, самотнє й тихе.
Гвін підбігла до Аравіс та по-конячому її поцілувала.
— Але де ж Ігого? — поцікавилась Аравіс, коли вони закінчили питати одна одну про те, як у кожної здоров’я та як їм спалося.
— Онде, — одказала Гвін, вказуючи носом на дальній кінець галявини. — Чи не могла б ти піти поговорити з ним? Щось не так, а я не можу з нього і слова витягнути.
Вони підійшли туди, де обличчям до стіни на траві лежав Ігого; і хоча він напевне почув їхні кроки, він ані повернув до них голову, ані прохопився хоч би словом.
— Доброго ранку, Ігого, — привіталася Аравіс. — Як ти почуваєшся цього ранку?
Ігого пробурмотів щось собі під ніс, але ніхто не зміг зрозуміти, що саме.
— Пустельник каже, що Шаста, певно, встиг вчасно попередити короля Луна, — продовжувала Аравіс, — тож, здається, поневірянням нашим настав край. Ми в Нарнії, нарешті, Ігого, чуєш?!
— Ніколи мені не бачити Нарнії, — стиха вимовив Ігого.
— Чи тобі недобре, Ігого, любий? — занепокоєно заметушилася Аравіс.
Ігого нарешті обернувся до них — на обличчі в нього застиг вираз настільки скорботний, наскільки взагалі скорботною може видатися коняча морда.
— Я повернуся назад до Остраханства, — сказав він.
— Що? — скрикнула Аравіс. — Назад до рабства?
— Так, — ще тужливіше кивнув Ігого. — Рабство — то все, на що я здатен. Як я зможу з’явитися серед вільних коней Нарнії? Я, котрий полишив на поживу левам кобилку, дівчину та хлопця, доки сам тікав щодуху, рятуючи свою нікчемну голову!
— Ми всі мчали щодуху, — зауважила Гвін.
— Тільки не Шаста! — пирхнув Ігого. — Чи, принаймні, він біг у правильному напрямку — назад. І це ганьбить мене найбільше за все. Я, що називав себе бойовим конем і пишався тим, що брав участь у сотні боїв, поступився маленькому людському хлоп’яті, ще зовсім дитині, лошаті, що ніколи навіть і меча у руці не тримало і не мало ані виховання, ані доброго прикладу у своєму житті!
— Я розумію, — кивнула Аравіс, — бо почуваюся так само. Шаста був неперевершений. А я… я теж не ліпша за тебе, Ігого. Я ображала його, дивилися на нього зверхньо з того самого дня, як ми познайомилися. Але я все ж гадаю, що нам краще залишитися та сказати йому, як нам соромно, аніж повертатися назад до Остраханства.
— Тобі легко казати, — зауважив Ігого, — то не ти осоромила себе, а я… я втратив усе.
— Добрий мій коню, — почувся голос пустельника, що наблизився до них непомітно, бо нечутно ступав босими ногами по м’якій соковитій траві, — добрий мій коню, нічого ти не втратив, окрім власної зарозумілості. Ні, ні, любчику, не тули вух до голови та не тряси на мене своєю гривою. Якщо ти й справді такий присоромлений, яким здавався хвилину тому, то маєш навчитися прислухатися до здорового глузду. Ти — не такий уже й великий кінь, яким звик себе вважати, живучи серед бідолашних нетямущих конячок. Не дивно, що ти сміливіший та розумніший за них. Великої науки в тому не було. Але це ще не означає, що ти станеш кимсь видатним у Нарнії. Та коли ти не забуватимеш, що немає в тобі нічого видатного, то залишатимешся дуже чемним конем. А тепер, якщо ви та інші мої чотириноги брати й сестри, зволять пройти зі мною за двері
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Хронiки Нарнії. Повна історія чарівного світу (збірка)», після закриття браузера.