Читати книгу - "Загублена, Гілліан Флінн"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Це надзвичайно складний час, щоб бути людиною, простою справжньою людиною замість якоїсь колекції особистісних якостей, обраних з нескінченного Автомата Персонажів.
І якщо ми всі граємо, то не існує такого поняття, як споріднена душа, бо в нас відсутня щира душа.
Дійшло до точки, коли здається, наче нічого вже не має значення, бо я вже не справжній, як і всі інші.
Я би все віддав, щоб знову почуватися справжнім.
Гілпін відчинив двері тієї ж кімнати, в якій мене допитували напередодні. Посеред столу стояла срібляста подарункова коробка Емі.
Я остовпів, вирячившись на пакунок посеред столу, такий зловісний у цьому новому освітленні. На мене накотив страх. Чому я не знайшов коробку раніше? Я мав її знайти.
— Ну ж бо,— мовив Гілпін.— Ми хотіли, щоб ви зазирнули всередину.
Я обережно розгорнув подарунок, наче там могла опинитися чиясь голова. Усередині знайшов лише ніжно-блакитний конверт, підписаний як «Перша підказка».
Гілпін самовдоволено всміхнувся.
— Уявіть наше збентеження. Справа зниклої людини, а ми знаходимо конверт з написом «Перша підказка».
— Це для полювання на скарби, яке моя дружина...
— Справді. До вашої річниці. Ваш тесть про це згадував.
Я розпечатав конверта, вийняв небесно-блакитний згорнутий аркуш паперу з канцелярського набору, подарованого Емі. Мені аж жовч до горла підступила. Ці полювання на скарби завжди викликали одне питання: «Хто вона — Емі?» (Про що думає моя дружина? Що було важливим для неї цього року? Які миті були для неї найщасливіші? Емі, Емі, Емі, подумаймо про Емі).
Я прочитав першу підказку зі зціпленими зубами. Беручи до уваги наш шлюбний настрій цього року, після такого я справлятиму жахливе враження. А мені вже досить справляти жахливе враження.
Твоєю студенткою уявляюся,
Ти — вчитель вродливий і мудрий, о боги,
Межі мого розуму розсуваються
(не кажучи вже про ноги!).
Не потрібно студентці квітів —
Досить і побачення на роботі,
Тож починаймо просто цієї миті —
І я навчу тебе дечого потім.
Це був план для зовсім іншого життя. Якби все йшло, як задумала моя дружина, то вчора вона б стовбичила біля мене під час читання цього вірша й вичікувала на реакцію, випромінюючи гарячкову надію: «Прошу, розгадай це. Прошу, розгадай мене».
І нарешті сказала: «Ну?» — а я відповів би...
— Ой, а я справді знаю, де це! Вона, мабуть, має на увазі мій офіс. У коледжі. Я там викладаю. Ха. Ну, правда ж, ні? — я примружився й перечитав.— Цього року вона наді мною змилувалася.
— Хочете, підвезу вас туди? — запропонував Гілпін.
— Ні, я скористаюся авто Го.
— Тоді я поїду слідом.
— Вважаєте, це важливо?
— Ну, ми простежимо її рух за день чи два перед зникненням. Тож це точно не безглуздо,— він глянув на аркуш.— А знаєте, це мило. Наче з кіно: полювання на скарби. Ми з дружиною обмінюємося листівками і, може, йдемо до ресторану. У вас цікавіше. Ви зберегли романтику.
Гілпін опустив погляд, зашарівся і, перш ніж вийти, дзеленькнув ключами.
Керівництво коледжу щедро вділило мені замість кабінету труну, в яку вміщався стіл, два стільці, кілька полиць. Ми з Гілпіном пробиралися крізь натовп учнів літньої школи — мішанину неймовірно юних дітлахів (знуджених, але зайнятих: їх пальці набирали повідомлення чи шукали музику) і серйозних дорослих, які, скоріше за все, були колишніми працівниками торгівельного центру, що тепер бажали опанувати нову спеціальність.
— Що ви викладаєте? — поцікавився Гілпін.
— Журналістику, журналістику для часописів.
Якась дівчина так захопилася набором тексту на ходу, що мало не зіштовхнулася зі мною. Вона відступила на крок, навіть не підводячи погляду. Це мене роздратувало і змусило почуватися старим.
— Я гадав, ви більше не займаєтеся журналістикою.
— Хто вміє, робить, хто не вміє, учить інших,— з посмішкою процитував я приказку.
Я відімкнув кабінет, зайшов до трохи затхлої і запиленої кімнати. Влітку я не працюю. Мене тут уже давненько не було. На столі лежав ще один конверт із написом «Друга підказка».
— Ваш ключ завжди на ланцюжку для ключів? — запитав Гілпін.
— Так.
— Тож Емі могла позичити його, щоб зайти сюди?
Я відірвав бік у конверта.
— У нас є ще один запасний удома,— пояснив я. Емі робила дублікати усього. Я часто губив ключі, кредитки, мобілки, але не хотів розповідати про це Гілпіну, щоб не почути у відповідь черговий підкол про маминого мазунчика.— А що?
— Ну, просто хотів упевнитися, що їй не довелося просити ключа у прибиральника чи ще когось.
— Нікого схожого на Фреді Крюгера я тут не помічав.
— Ніколи не дивився цю серію фільмів,— відповів Гілпін.
У конверті були два згорнуті папірці. На одному намалювали сердечко, на другому написали «Підказка».
Дві записки. Щось нове. У мене замлоїло в животі. Тільки Господь знає, що там понаписувала Емі. Я обрав папірчик із серцем. Я б волів, щоб Гілпіна не було поряд, а потім прочитав перші слова.
Мій Любий Чоловіче!
Я вирішила, що ці святі стіни храму науки — це ідеальне місце,
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Загублена, Гілліан Флінн», після закриття браузера.