Читати книгу - "Аналітична історія України"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
В математиці величина, яка залежить від певноі кількості змінних, але не змінюється, зберігається у перебігу якихось перетворень цих змінних, – називається інваріантом таких перетворень. Отже, із попереднього порівняння двох послідовних зайнять Галичини, спочатку царськими, а потім і совєцькими військами, – з повною очевидністю витікає дуже важливий, вирішальний висновок. А він буде таким, що інваріантом відносно перетворень соціального устрою Росіїі, від крайнього правого, з Грішкой Распутіним та «Союзом Русского Народа» – аж до крайнього лівого, з Політбюро, Кремлем та «інтернаціоналом», – незмінно були українофобія (або антиукраїнізм) та україножерство. Висновок, підкреслимо, – єдино можливий.
Таким його сприйняли, схоже на те, й українські люди Галичини та Буковини. Що це не якийсь там «соціалізм» протистоїть капіталізмові, а російський імперський шовінізм намагається дожерти, донищити всі інші нації. Що ж, правильно сприйняли…
Отже, не було ніколи й не могло бути жодних там «двух Россій». Дурниці все це. Була одна, імперіалістична, ксенофобна та ворожа всім, всім народам світу. А тому й жодних подальших ілюзій щодо неї будувати собі аж ніяк не слід. Так проста математика допомагає демаскувати брехливу історію.
Ми покінчили тут зі шкідливою казкою про «двє Россіі», яка так добре попрацювала на імперську історію, та установили істину; одну, але дуже важливу. Довели, що Росія і в цьому є «єдіной і нєдєлімой»: імперіалістичною, жодною іншою. А тому, панове, не будуйте собі жодних подальших ілюзій у цьому напрямі. А значить, – не було й не могло бути тоді, 1939, жодного там «освобождєнія», чи як там це у них у Москві а, хоч і в Києві досі підноситься. Була, тільки й єдино, нова російська військова окупація. І, знову ж, органічно ворожа до всього українського. Підкреслимо, іменувати таке щось «освобождєнієм» – є всім очевидним блюзнирством. Цинічною наругою над пам’яттю безвинно загублених злочинним совєцьким режимом підчас окупації мільйонів людей.
Думається, що саме тоді, з 17.09.1939, й були знову посіяні зерна непримиреної народної ворожнечі до всього імперського, совєцького, російського. Які мають вирости незабаром в історичний подвиг ОУН–УПА, єдиний в історії та ні з чим більше не порівняльний. Боротьбу з тоталітаризмом, як таким, не розділюючи його кольору. Бо, всі інші боролися, як не з гітлерівським тоталітаризмом проти сталінського, – так зі сталінським проти гітлерівського. Одні українці боролися проти обох. Все це сповна відчули на власній шкурі обидва агресори, так схожі між собою в людоненависництві, обидва колишні союзники за пактом Молотова-Ріббентропа. Спочатку німецький Третій райх, а потім і Третя російська імперія – СССР. Саме оті дві окупації, перша царська від 1914–1915, від тієї, реакційної Росії, та друга – совєцька 1939–1941, від «прогресивної» та революційної, – і створили ту неповторну атмосферу Третіх Національно-Визвольних Змагань. Створили справжній вибух потягу до свободи та незалежності, – «Свободу народам, гідність людям!»
То були незабутні часи, коли перший заповіт із «Декалогу українського націоналіста»: «Здобудеш українську державу, або загинеш у боротьбі за неї» – стали розуміти вже не так ідеалістично та жертовно, як раніше; а, так би мовити, прагматичніше, розумніше. Що є не так важливо загинути самому «у боротьбі за неї», як конче важливо у цій боротьбі покласти трупом якомога більше її ворогів, і клали; хто та скільки міг.
Тодішній спалах (а, може вибух?) національно-визвольної боротьби – майже десятирічна війна ОУН–УПА проти тоталітаризму, – була у світовій історії унікальною та неповторною (не будемо боятись повторення). Насамперед тому, що то була єдина у XX ст. війна проти тоталітаризму, як такого, не порізнюючи кольору: червоного чи брунатного, байдуже. А похвалитися чимось подібним, підкреслимо ще раз, ніхто більше в цілому світі окрім УПА, – не міг. Хіба польська Армія Крайова з її Варшавським повстанням та наступною боротьбою з новими окупантами.
* * *
Про отой «рух опору фашизму в Європі», – чого там тільки не писали й не пишуть, чого тільки не вигадують, але реальне життя розвіює легенди, знімає маски. Не боїмось повторень. Коли в Ліоні, багато десятків років потім, судили тамішнього гестапівця Клауса Барбьє, – процес хутко обернувся фарсом. Бо підсудний пригрозив, що розкриє імена героїв Опору, які до червня 1941 співробітничали з гестапо (у дусі пакту Молотова-Ріббентропа). А значить, будемо відверті, співробітничали й потім. Тоді було прийнято соломонове рішення: зробити процес закритим. Аби сховати те, чого ніколи не існувало в природі: часть лівачків. Втім, якось обійшлося без демаскувань. Чи то сторони порозумілися, чи то пригадувати про таку потолоч стало гидко й самому гестапівцю. Захищав Клауса Барбьє тоді, та вельми активно, – відомий французький комуніст, адвокат Жак Вержес.
Але, повернемося до отого їх «опору». По війні виявилося, наприклад, що в малій та, чи не повністю міській Бельгії, – діяло аж 75 000 партизан, а – що ж вони там поробляли? – та, головне, – чи пам’ятають щось про них і німці, цікаво би знати? В Італії таких героїв назбиралося вже мало не чверть мільйона: чи там, бува, записували до партизан кожного, хто хоч раз скоса подивився на німця? Вже до мільйона партизан, червоних – ясна річ, налічувалося в окупованій німцями Україні. А, чи це – поклавши руку на серце, бува, не більше, ніж самих німецьких окупантів? А оті ОУН–УПА – що ж то воно, власне, таке? – «ми про такіх не знаєм». Бо, в «рух опору фашизму в Європі» – вони не вписані. Хоч центр Європи й лежить десь саме там, у Карпатах; де діяли ці люди. Чи ви маєте на увазі оті окремі «бандформірованія» – «бандєровцєв», простіше кажучи, що так заважали «мірному труду совєтскіх людєй»? – ну, тоді інша справа.
Викладене вище коротко підсумовує дотихчасове офіційне ставлення до історичного питання першорядної ваги. Номенклатурна влада в Україні, що так хутко прибрала до рук її незалежність, мала на меті принаймні два наміри. Не тільки законсервувати в країні совєцький режим, хоч і без ідеології, що себе скомпрометувала, але принаймні з усіма його совєцькими імперськими табу. Разом із совєцькою економікою у її стало кризовому стані. Але, згодом, непомітно, методом ескалації, – знову будь-що приліпити Україну до згнилої імперії на правах колонії. Отже, зберігти імперськє
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Аналітична історія України», після закриття браузера.