Читати книгу - "Аналітична історія України"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
(П. Мірчук, Степан Бандера символ революційноі безкомпромісовості, Нью-Йорк–Торонто, 1961, с. 105).
Тобто, після війни, по масових репресіях та голодоморі 1947, – ми знову маємо справу з рецидивом отієї марної винниченківщини, рецидивом імперсько-соціалістичного або краще соціал-шовіністичного блудослів’я. Яке – по суті, й зірвало свого часу Другі Визвольні Змагання. Можна тепер тільки дивуватися тому, яким живучим виявилося це соціалістичне забрехальство, яким український визвольний рух був інфікований ще на початку сторіччя, задовго перед 1917. Твердять, що все це привіз із більшовицької зони окупації Австрії ще 1946 професор Лев Ребет, але… Добре ж йому тоді відплатили за це більшовики, підступно убивши 1957 на сходах офісу в Мюнхені!
Все це, як легко зрозуміти, було з початку та до кінця запереченням національної платформи Д. Донцова, якої досі твердо тримався український визвольний рух, твердо тримався й Степан Бандера. Бо, сліпому видно, що з московським «соціалізмом» – вона є абсолютно не сумісною. Особливо яскраво це видно сьогодні, коли цей «соціалізм» остаточно виявився звичайним монополістичним державним капіталізмом, із найвищою у світі нормою експлуатації трудящих.
Слід зауважити, що при всьому тому й практична політика, яку проводила опозиція, була, м’яко кажучи, не надто чесною. Українців на екзилі вона переконувала, що все це є позицією визвольного руху на рідних українських землях. А тому й потрібно стати на ці позиції всім, аби не опинитись у розколі з батьківщиною. А тому ж визвольному рухові в Україні все це підносилося, в свою чергу, як нібито останнє слово науки західного світу. Позиція, що й казати, – не надто моральна.
Степан Бандера, повністю відкинувши платформу опозиції, уміло зманеврував, зберігши головне – єдність українського національно-визвольного руху. Почав з того, що спростував підозри у якихось особистих амбіціях тобто, саме в тому, що досі незмінно йшло на некористь для справи; він 1950 уступив сам із посту Голови Проводу, залишившись його членом. Працюючи спочатку під Ст. Ленкавським, а з квітня 1951 – під Я. Стецьком. А з 1952 відмовився бути Головою Проводу взагалі, навіть – почесно. Це подіяло, та Конференція ОУН у травні 1953 знову обирає С. Бандеру на голову Проводу. У лютому 1954, після остаточного розриву з опозицією (яка, втім, в подальшому великої популярності так і не набула), скликається 1955 нова Конференція ЗЧ ОУН, що підтвердила призначення попередньої; з того часу та по день свого убивства С. Бандера очолював український національно-визвольний рух.
Розвідувальний відділ ЗЧ ОУН – працює, та знає, в загальних рисах про наміри Москви, яка вже зуміла убити С. Петлюру і Є. Коновальця. Тому С. Бандера живе в Мюнхені конспіративно, під іменем журналіста Стефана Попеля; всі розуміють, що від КҐБ – це не прикриття, але… Під цим іменем він є досить відомий, дає навіть інтерв’ю пресі. Широкого розголосу набуває його зустріч із п’ятьма представниками світової преси 31.03.1950 (вона була висвітлена провідними газетами 72 країн світу). Він роз’яснює цілі та методи українського національно-визвольного руху. Бо одвічно брехлива Москва прагне представити українців, як недобитків Гітлера (!). Він дає півгодинне інтерв’ю відомому журналісту Августу Гоппе, яке було передане 9.02.1954 системою станцій Нордвестдойче Рундфунк (Північно-західне Німецьке Радіомовлення) о 19.45 місцевого середньоєвропейського часу. Він знову користується нагодою спростувати примітивні наклепи московського негідництва на український визвольний рух, але – не тільки. Заходить мова й про більш загальні, глобальні справи.
Той час, початок другої половини XX ст., то час ядерного протистояння сходу та заходу. Під знаком якого людству належить існувати, – кожну мить очікуючи ядерної катастрофи, принаймні, ще три десятки років. Втім, не будемо себе передчасно заспокоювати: загальне ставлення до атомової зброї тоді, так би мовити, ще немовляче, – навіть учені, що її створили, не розуміють усіх можливих наслідків чогось, як атомова війна.
На заході за її допомогою розраховують позбавитись нарешті двічі прогавленої його дуркуватими політиками бестії більшовизму: прогавленої спочатку у двадцятих, а вдруге прогавленої у сорокових.
Там, на сході, бомба – спочатку атомова, потім – воднева, розцінюється як останній гарант світового панування Росії, до якого вона прагнула все своє історичне життя: «прізваніє її – бить грозою свєта».
Поки до війни ще не доходило, засмічували світ атомовими випробуваннями в атмосфері, змагаючись, хто підірве більше мегатонн. Особливо біснувалися з цим, ясна річ, боягузливі (так само, як нахабні) совєти, постійною звичкою яких було залякувати всіх непокірних. Одна мегатонна, підірвана просто у повітрі, – забезпечувала лейкемією (раком крові) принаймні 50 000 випадкових людей по цілому світі; не кажучи вже про інші захворювання, спричинені радіоактивністю. На це в Москві гроші не заощаджували (наші з вами).
До найбільш масштабних злочинних заходів подібного роду, можна віднести, хіба, водневий вибух на полігоні в Тоцку, під Оренбургом влітку 1954. Там було побудоване ціле місто, нагнано цілі отари піддослідної худоби; та – не лише, бо піддослідна худоба була й потім. Про час вибуху попередили (яка ж безмежна «забота о чєловєкє!») місцевих комуністів, аби вони мали змогу поховатися на цей час у льохах. Що там було з безпартійними, історія – як завжди, – промовчує. Взагалі, вважається, що совєцькі ядерні випробування в атмосфері, – вартували в тисячі жертв з боку поблизьких місцевих людей. Але, це ті, що загинули на місці; про долю смертельно опромінених – даних не маємо: «государствєнная тайна».
Так от, на відміну від інших, вибух у Тоцку був характерний тим, що через іще не остигле місце термоядерного вибуху були прогнані – в чому були, – кілька десятків тисяч совєцьких солдатів. Піддослідні кролі? – далебі, їх потім ніхто навіть медично не оглядав. Прогнали за так, ні для чого.
Аби тільки показати кремлівським хрякам, що совєцькому солдатові – й атомове море по коліна.
Як усе це відбувалося, краще описати словами людини, що там побувала, свідка, який був у совєцькому атомовому пеклі. Та, був не в укриттях, як оте одвічно боягузливе, настрахане безкарністю власних злочинів московське ніщо, а – саме там, де все й відбувалося. Звернімося по це до спогадів полковника запасу Юрія Лисенка (журн. «Україна», № 5, 1993).
Він, на початку, не забуває повідомити нас про те, що на атомове опромінення були перекинуті частини, ясна річ – з України. Бо, у XX ст. російський геноцид був
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Аналітична історія України», після закриття браузера.