Читати книгу - "Воно"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Білл обвів поглядом Річі, Стена та Майка.
— Н-н-нам т-треба в-відсунути к-к-кришку, — сказав він. — Д-д-допоможіть.
У залізі були хапальні отвори для рук, та від дощу вони зробилися слизькими, а сама кришка була надзвичайно важкою. Бен став поряд із Біллом, і той посунувся, аби дати йому трохи місця. Бен чув, як усередині скрапувала вода, — лункий, моторошний звук, подібний до того, як вода падає в колодязь.
— Р-Р-РУШ! — крикнув Білл, і всі п’ятеро крекнули в унісон.
Кришка посунулася з жахливим скреготом.
Беверлі схопилася за руків’я поряд із Річі, Едді також штовхав здорового рукою.
— Раз, два, три, руш! — заскандував Річі.
Кришка циліндра з’їхала трохи далі. Показався півмісяць темряви.
— Раз, два, три, руш!
Півмісяць потовщав.
— Раз, два, три, руш!
Бен штовхав так, що перед очима в нього забігали червоні плями.
— Відійдіть! — скрикнув Майк. — Рушила, рушила!
Вони повідскакували — велика кругла ляда перехилилася й упала. Вона проорала колію в мокрій землі та перекинулася, наче велетенська шашка. З неї в притоптану траву розбіглася комашня.
— Фе, — скривився Едді.
Білл зазирнув досередини. Залізні прути сходинок спускалися до води — у чорне коло, поверхню якого цяткували краплі дощу. Посередині, напівзанурений у басейн, стояв насос, зловісний і мовчазний. Він бачив, як із горловини впускної труби в насосну станцію лилася вода, і його нутрощі перехопило від поганого передчуття. «Ось, куди нам треба. Туди».
— Е-е-едді, х-хапайся за м-мене.
Едді просто дивився на нього. Він не міг збагнути, чого від нього хочуть.
— Вилазь н-на п-п-плечі. Ха-хапайся з-з-здоровою р-рукою, — і Білл показав йому як.
Едді зрозумів, та вагався.
— Хутко! — гаркнув Білл. — В-в-вони в-в-вже д-десь тут!
Едді обхопив Білла за шию, а Стен із Майком підсадили його, щоб він зміг схрестити ноги в Білла на животі. Коли Білл незграбно переліз через край циліндра, Бен помітив, що очі в Едді міцно заплющені.
За шумом дощу він чув ще дещо: свист та хрускіт гілля, голоси. Генрі, Віктор та Ригайло. Найбридкіша у світі кавалерія йде в наступ.
Білл ухопився за грубий обід бетонного циліндра, намацав ногою першу сходинку та почав обережно спускатися. Залізне пруття було слизьким. Едді вчепився в нього так, наче тонув, і Білл подумав, що йому досить непогано продемонстрували, що значить хворіти на астму.
— Білле, мені лячно, — прошепотів Едді.
— І м-м-мені.
Білл відпустив бетонний обід та схопився за верхній прут. Хоча Едді душив його і вже, здавалося, набрав сорок фунтів, Білл зупинився на хвильку й окинув поглядом Пустовище, Кендаскіґ, швидкі хмари. Голос у його нутрі — не нажаханий, а впевнений голос — порадив йому гарно роззирнутися на той випадок, якщо він більше ніколи не побачить горішній світ.
Тож він роззирнувся і почав спускатися.
— Я довго не протримаюся, — видихнув Едді.
— А й н-не треба, — відказав Білл. — М-ми вже майже т-там.
Одна нога опустилася в прохолодну воду. Він пошукав нею наступний прут, знайшов його. Під ним була ще одна сходинка, а потім драбина скінчилася. Білл стояв по коліно у воді поряд із насосом.
Він присів, здригнувшись від мокрого холоду, і дав Едді злізти. Він набрав повні груди повітря, видихнув. Пахло там не надто хороше, та все ж було чудово позбутися захвату Едді.
Білл поглянув угору. Горловина циліндра знаходилася приблизно за десять футів над його головою. Його друзі скупчилися біля обода й дивилися вниз.
— Д-да-давайте! — гукнув він до них. — Од-дин з-за од-дним! Хутч-чіш!
Легко перемахнувши через край і схопившись за прути, першою почала спускатися Беверлі, за нею — Стен. Решта полізла слідом. Останнім був Річі: він затримався, дослухаючись до руху в підліску. Йому гадалося, що Генрі з його друзяками вигулькне лівіше від насосної, та точно не надто далеко, аби це мало якесь значення.
Наступної миті Віктор заволав:
— Генрі! Оно! Тозіер!
Річі озирнувся і побачив, як вони мчать до нього. Віктор біг попереду… та потім Генрі відштовхнув його, та так грубо, що Віктор гепнув на коліна. У Генрі в руках був ніж, схожий на свинокол. З леза текла вода.
Річі зазирнув до циліндра, побачив, як Бен зі Стеном допомагають спуститися Майкові, та сам переліз через край. Генрі зрозумів, що відбувається, і загорлав до нього. Навіжено регочучи, Річі вдарив лівицею в ліктьовий згин правої руки, і вистрелив передпліччям у повітря, склавши кулак у жесті, який цілком міг виявитися найстаршим в історії людства. Аби впевнитися, що Генрі все правильно второпав, він вистромив середній палець.
— Ти там згниєш! — заверещав Генрі.
— Спробуй доведи! — крикнув у відповідь Річі, сміючись.
Йому було лячно лізти до тої бетонної горлянки, та все одно він реготав без упину.
— Бойг свійдок, удайча в ойрланців нойколи не зойкінчуєцця, мой слауний пойрубче! — прогудів він Голосом Ірландського Копа.
Генрі послизнувся на мокрій траві та проїхався на дулі менш ніж за двадцять футів від Річі — той стояв на верхньому пруті залізної драбини, вмонтованої у внутрішній вигин насосної, і назовні стирчали лиш його груди та голова.
— Агов, бананоногий! — гукнув Річі, сп’янілий од тріумфу, а потім хутенько запрацював кінцівками, спускаючись.
Прути були слизькими — він мало не зірвався. А тоді його вхопили Білл із Майком, і ось він уже стоїть разом із рештою Невдах, що оточили насос широким півколом. Він тремтів із ніг до голови, відчував, як холод змагається з жаром по всій його спині, та все одно не міг нареготатися.
— Тобі требі було це бачити, Великий Білле, незграба незграбою, нічого не вчиться, дурбецало…
Голова Генрі з’явилася вгорі в круглому отворі. Його щоки посмугували подряпини від гілляччя, рот кривився, очі палали.
— Окей, — крикнув він до них. Слова в бетонному циліндрі гуркотіли пласким резонансом, не маючи змоги перетворитися на луну. — Я вже йду. Попалися нарешті.
Він перекинув ногу через край, знайшов ступнею верхній прут, поставив на нього іншу ногу.
— К-коли в-в-він сп-пуст-титься н-нижче, ха-хапаймо й-його, — голосно сказав Білл. — С-стягнемо в-в-вниз. І у в-в-оду й-його. З-з-зрозуміли?
— Слухаюсь, губернаторе! — гукнув Річі й відсалютував тремтячою рукою.
— Ясно, — кивнув Бен.
Стен підморгнув Едді, який не розумів, що відбувається, та йому здавалося, що Річі геть здурів: той реготав, як навіжений, а Генрі Баверз — той самий Генрі Баверз, гроза всіх дітей, — спускався вниз, щоб повбивати їх, як щурів у дощовій бочці.
— Так, ми готові влаштувати йому теплий прийом! — озвався Стен.
Спустившись на три сходинки, Генрі завмер. Він поглянув через плече на Невдах. Уперше на його обличчі читалася невпевненість.
І тоді до Едді дійшло. Якщо вони всі
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Воно», після закриття браузера.