Читати книгу - "Воно"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Н-ну ж бо, Г-г-генрі, — єлейним голоском мовив Білл. — Ч-ч-чого т-ти чек-каєш?
— Точно-точно, — підтакнув Річі. — Тобі ж подобається знущатися з куцих дітлахів! Давай, Генрі.
— Ми чекаємо, — проспівала Бев. — Гадаю, тобі тут не дуже сподобається, та спускайся, як хочеться.
— Чи ти, курчатко, злякалося? — докинув Бен.
Він закудкудакав. До нього одразу ж приєднався Річі, і скоро вже всі вони лементували по-курячому. Насмішкуватий звук відскакував між посмугованих водою стін. Генрі дивився вниз із обличчям кольору старої цегли, затиснувши ножа в лівиці. Він витримав секунд із тридцять, а потім зник. Невдахи свистіли йому навздогін і дражнилися.
— О-о-окей, — сказав Білл тихшим голосом. — Н-нам т-тр-треба за-залізти д-до тої тр-труби. Х-х-хутко.
— Навіщо? — спитала Беверлі.
Та Біллові не довелося відповідати. З-за краю труби знову вигулькнув Генрі й пожбурив униз камінь завбільшки з футбольний м’яч. Беверлі крикнула, а Стен, хрипко зойкнувши, штовхнув Едді до округлої стіни. Камінь вдарився в іржаву обшивку Насоса, — той видав мелодійне бонґ-ґ-ґ! — зрикошетив ліворуч та гепнув у стіну менш ніж за півфута від Едді. Його щокою черкнула бетонна скалка. Камінь хлюпнув у воду.
— Х-х-хутко! — гукнув Білл, і вони скупчилися біля впускної труби.
Вона була футів п’ять у діаметрі. Білл пропустив їх уперед (метеоритним спалахом у його уяві сяйнув розмитий цирковий образ — кремезні клоуни вилізають із маленької автівки; образ, який він багато років по тому використає в романі «Чорні пороги») і, ухилившись від ще одного снаряда, поліз слідом. Вони сиділи там і дивилися, як каміння летіло вниз: більшість влучала в насос і відскакувала під химерними кутами.
Коли каменепад припинився, Білл визирнув з труби й побачив, що до них лізе Генрі, спускаючись по драбині з максимальною швидкістю.
— Х-х-хапайте його! — крикнув Білл друзям.
Річі, Бен та Майк обійшли Білла, розбризкуючи воду. Річі високо підскочив та вхопив Генрі за кісточку. Той заматюкався та затріпав ногою так, наче намагався відбитися від цуценяти, — від тер’єра або пекінеса. Річі вхопився за перекладину, видряпався ще вище та справді вхопився зубами за ногу Генрі. Той зойкнув й хутко поліз догори. З його ноги злетів черевик, упав у воду й одразу втонув.
— Вкусив! — кричав Генрі. — Він вкусив мене! Членосмок мене вкусив!
— Ага, добре, що навесні мені зробили щеплення від правцю! — гукнув йому навздогін Річі.
— Розплющимо їх! — скаженів Генрі. — Забомбимо їх так, що повернуться до кам’яного віку! Розтовкмачимо їхні мізки!
Знову полетіло каміння. Невдахи швиденько відступили назад до труби. Невеликим камінцем Майкові влучило в руку; він скривився, схопився за неї, стиснувши м’язи, поки біль не почав ущухати.
— Патова ситуація, — мовив Бен. — Вони не можуть спуститися, а ми не можемо вилізти.
— А м-ми й не по-повинні вилаз-з-зити, — тихо сказав Білл. — І ви ц-це з-з-знаєте. Ми не мали в-вилазити з са-самого по-початку.
Вони поглянули на нього скривдженими, переляканими очима. Ніхто нічого не сказав.
До них долинув голос Генрі:
— Гей ви, ми можемо так чекати весь день! — він намагався замаскувати лють під насмішку.
Беверлі відвернулася від них та подивилася в тунель впускної труби. Світло швидко тьмянішало, і багато вона не побачила — лише бетонний прохід, до третини наповнений стрімким потоком. Бев усвідомила, що відтоді, як вони туди спустилися, вода піднялася вище, адже насос був зламаний, і тільки дещиця води витікала до Кендаскіґ. Дівчинка відчула, як горло перехопила клаустрофобія, перетворивши його завше вологу поверхню на щось шорстке. Якщо вода підніметься зависоко, вони потопляться.
— Білле, що нам робити?
Він знизав плечима. І цим було все сказано. Атож, який у них був вибір? Померти в Пустовищі від рук Генрі, Віктора та Ригайла? Або на вулицях Деррі від чогось навіть гіршого? Вона чудово його зрозуміла — він знизав плечима не затинаючись. Так, їм краще самим піти до Нього. З’ясувати стосунки, як у вестерні. Так було правильніше. Чистіше. Хоробріше.
— Великий Білле, що то був за ритуал, про який ти розказував? — спитав Річі. — Той, з бібліотечної книги.
— Ч-ч-чудь, — відповів Білл із легкою посмішкою.
— Чудь, — кивнув Річі. — Ти кусаєш Його за язик, а Воно — за твій, так?
— Т-т-так.
— А потім розповідаєш йому анекдоти.
Білл кивнув.
— От дивина, — сказав Річі, задивившись у темну трубу, — жодного згадати не можу.
— І я, — озвався Бен.
У його грудях засів важкий, задушливий страх. Йому здавалося, що від того, аби сісти у воду й зарюмсати, як мала дитина (або просто збожеволіти), його втримували лише спокій та впевненість, які відчувалися в присутності Білла та… та Беверлі. Він би радше помер, аніж показав їй, який він нажаханий.
— Ти знаєш, куди веде ця труба? — спитав Стен у Білла.
Той похитав головою.
— А ти знаєш, де Його знайти?
Та сама відповідь.
— Ми відчуємо, як Воно буде поряд, — зненацька сказав Річі. Він зробив довгий, тремтливий вдих. — Якщо нам треба з Ним битись, не марнуймо часу. Ходімо.
Білл кивнув.
— Я п-п-піду перш-шим. Тоді Е-е-едді. Б-б-бен. Бев Ст-стен Б-бос Юр-ріс. М-майк. Т-ти в к-кінці, Р-річі. Т-т-тримайтеся за п-п-плечі того, х-хто йде пе-пе-перед вами. Буде те-те-темно.
— Вилазите чи як? — загорлав до них Генрі.
— Десь виліземо, — промимрив Річі. — Сподіваюся.
Вони сформувалися в процесію сліпців. Білл озирнувся, аби пересвідчитись, що всі зробили, як він велів. А тоді, схилившись трохи вперед, проти водного потоку, Білл Денбро повів своїх друзів у темряву — туди, куди мало не рік тому поринув човник, якого він зробив для свого братика.
Розділ 20
Коло замикається
1
ТОМ
Тому Рогану наснився збіса йобнутий сон. Сон, у якому він убив свого батька.
Частково він розумів, що це було маячнею, адже батько помер, коли Том був лише в третьому класі. Ну… можливо «помер» не зовсім годяще слово. Мабуть, тут краще підходило «вчинив самогубство». Ральф Роган змішав собі лужно-джиновий коктейль. Ви б сказали, що він випив на дорогу. Тома зробили умовним опікуном його брата й сестер, і коли з ними щось траплялося, його лупцювали.
Тож він не міг убити свого батька… та все одно, ось він, у цьому лячному сні — тримає щось, схоже на якесь невинне руків’я, біля батькової шиї… та тільки та колодка була зовсім не невинною, еге ж? На одному її кінці містилася кнопка, і коли натиснути на неї, з колодки вискочить лезо
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Воно», після закриття браузера.