Читати книгу - "Магія без пам'яті, Мiла Морес"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Переміщаюся з містером Нотрилом до себе додому. Він таки вмовив мене, я піддалася. Будь що буде. Я на диво зовсім спокійна. Напевно, на мені наросла броня після всіх подій.
- Мамо, тату, привіт! – ми застали всіх у вітальні, хоча цивілізовано увійшли у двері, а не перемістилися одразу в будинок. Я стискаю руку містера Нотрила, він тримається так, ніби нічого дивного не відбувається. - Познайомтеся, це мій коханець, - випалила швидко, кивнувши на свого супутника.
Батько глянув на мене грізно, мама широко розплющила очі, але здебільшого дивиться на містера Нотрила. Тут і Томан з'явився, став у дверях, мовчки сміється. На мою заяву з порога про наші недвозначні стосунки викладач не відреагував, ні словом не спростував сказане, ніби підтримав, хоча знаю, що йшов він сюди з метою обілити мою репутацію.
- Елім Нотрил, - подає руку моєму батькові, той не зводить з нього сердитого погляду, мама більше оцінює зовнішність мого куратора. На мене дивиться вже з усмішкою, запрошує нас до їдальні на чай.
А що дивного? Дочка привела коханця знайомитися, все гаразд. Ось уже й батько готовий змінити гнів на милість, бо містер Нотрил завів невимушену бесіду, здебільшого нахвалюючи мене як відповідальну і розумну студентку. Щось додав ще про мої таланти, але батьки поставилися до цього скептично, сприйняли більше як похвалу з ввічливості.
Ми з містером Нотрилом сіли на диван навпроти батьків, я мовчу, мій викладач підтримує розмову на рівних. Недружній тон батька він не помічає, але й мене більше не виправдовує. Томан вставив пару реплік, на його думку, дотепних, але все було проігноровано.
- Ходімо до мого кабінету, - батько несподівано підвівся, за ним і містер Нотрил. Я рушила слідом за чоловіками, але мене зупинили, мовляв, посидь поки що тут з мамою.
- Мила, - почала тиху розмову мама, - а цей Нотрил дуже гарний чоловік. Ти молодець, - несподівано чути таке схвалення. – Здається заможним. Ти казала, що він викладач?
- Так, мамо, він - мій куратор, - поглядаю на двері, за якими зникли чоловіки. Цікаво, про що вони там розмовляють?
- Напевно, це не основний його заробіток. У нього дуже дорогий одяг, помітила? Чим він ще займається? Де заробляє?
- Я не знаю, мамо, ми про це не говорили.
- Хм... Але ти дізнайся, все-таки це важливо, - мама задумалася, дивлячись на ті самі двері. – Він до тебе добре ставиться? Не ображає?
- Добре, мамо, дуже добре. Ні словом, ні ділом не ображає. І взагалі… Ти мусиш знати, що в мене з містером Нотрилом…
Я не встигла домовити, двері кабінету відчинилися і дзвінко вдарилися об стіну, ніби зсередини її штовхнули з усієї сили. Я підскочила, мати разом зі мною. З кабінету швидким кроком вийшов містер Нотрил, за ним і мій батько.
- Ходімо, Лаурі, - сказав викладач, - збери всі свої речі.
- Що сталося, містере Нотрил?
- Твій батько тебе продав.
- Що? - я ніби не зрозуміла, що він сказав, здалося, що я неправильно почула останнє слово. - Продав?
- Так, Лаурі. Збирайся.
- Як ви смієте говорити про це в присутності моєї доньки?! - Батько обурився своїм звичним тоном, а я перевела на нього погляд, намагаючись в лиці прочитати, чи правда все так, як я чую.
- Я говорю це лише з однією метою, - холодним тоном відповідає містер Нотрил, - щоб вона прийняла тверде рішення більше не повертатися до цього будинку. І я обіцяю тобі, Лаурі, ти в нього не повернешся. Ходімо, - подає мені руку, я продовжую по черзі дивитися на маму, на батька, на подану руку.
- Тату, це правда? — знаю, що містер Нотрил не брехатиме, але хочу почути хоч одне слово на виправдання.
- Збирай все найнеобхідніше, Лаурі. Тільки те, без чого ти не можеш жити. Одяг необов'язковий, у тебе буде все нове.
Батьки стоять мовчки, а містер Нотрил уже тримає мене за руку і дивиться у вічі. Перевіряє мій душевний стан.
А що я? Як можна почуватися нормально, коли таке відбувається? Мої батьки мене продають першому охочому, а моєю думкою ніхто не поцікавився.
- І скільки я коштую? – запитую містера Нотрила.
- Мені для тебе нічого не шкода, - з легкою усмішкою відповів викладач і м'яко торкнувся моєї щоки.
Приємно було це почути, але містер Нотрил поводиться так, ніби щось приховує, і він поспішає якнайшвидше піти. Я не почала розбиратися, в чому тут справа, мовчки перемістила до рук свої конспекти, чохол із зеленою сукнею. Очі на батька не піднімаю. Я не можу на нього дивитися. Мені за нього соромно.
- Я готова.
- Ходімо, - містер Нотрил узяв мене за руку, і ми вийшли з мого рідного дому. Я озирнулася на двері, на мить застигла в очікуванні, але ніхто так і не вийшов попрощатися.
Може, все це жарт?
Так, мабуть, мене розігрують.
Містер Нотрил перемістив нас у свою квартиру в гуртожитку, посадив мене на диван, розмістився поряд, відчуваю його погляд. Мені соромно, бо внутрішнє чуття підказує, що ніхто зі мною не жартував, все насправді так і є. Справи у батька в магазині кепські, ось він і вирішив поправити своє матеріальне становище таким чином. Залишилося лише одне запитання…
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Магія без пам'яті, Мiла Морес», після закриття браузера.