Читати книгу - "Яр"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Я... піду вже...
Я ступив до неї півкроку, і Оленка не сахнулась убік, тільки рвучко нахилила голову. Руки наші й досі тримались одна одної, але пальці тепер міцно стискали мою долоню. Я спробував заглянути їй в обличчя, та воно хилилося й хилилося додолу.
— Я боюсь...
Певно, людська психіка, і розум, і почуття, і все єство збудовані дуже невправною або ж злою рукою, бо мені перед очима стала Ганна. Я ніби побачив себе збоку, зосторонь, і пустив Оленчину руку.
Розділ дев'ятийОлег Попович останнім часом приходив лише по неділях. Він усідався, як сам казав, на своє штатне місце між столом і шафою й розповідав останні новини. Цієї суботи Олег повернувся з Києва, їздив у відрядження, і тепер Максим уже трохи докладніше знав, що саме сталося в українській столиці...
— Знаєш будинок на розі бульвару Шевченка й Володимирської?
Максим подумав і кивнув.
— Так ото там була українська міська управа Києва. Кажуть, коли радянські війська втекли, зразу ж на цьому будинкові замаяв жовто-блакитний прапор. Якийсь професор Оглоблін з університету сформував міське самоуправління й оголосив себе головою.
— Хіба не німці його наставили?
— Та пі ж. Німців ще й у Києві не було, але вони потім мусили його визнати, бо ще ніхто нічого не знав. Цей голова негайно організував і газету, яку ми з тобою читали. Редактором було призначено професора Штепу. Не знав такого?
Максим заперечно похитав головою.
— Потім, замість Оглобліна, до влади прийшов аспірант УНДІПу Багазій. Хлопці всі були переважно молоді й гарячі. Необ'їжджені лошаки. Сам же бачив, як вони загинали. «На Україні — по-вкраїнському!» Німці придивлялися. Потім розкусили, що ті готують якийсь заколот. Уявляєш — у такому тилу — і раптом заколот! Український уряд, отой, що сформувався був у Львові, почав потроху наближатися до Києва. Але й серед цих була майже сама молодь. Згоди повної ще не дійшли, не домовилися, якою має бути Україна після повстання.
— Може, знову комуністичною? — закинув Максим.
— Дурниці. Комуністична — це те саме, що й російська. Знову колонія? Про таке не могло бути й мови. Народна республіка. Демократія, та й годі. Але ці київські, з управи, передали куті меду. Німці розкусили їх. Одного ранку з усього міста з'їхалися німецькі машини — кажуть, штук сто п'ятдесят. Вулиці були забиті. Нібито й танки. Оточили управу й почали виводити всіх, хто там був: і причетних, і не причетних. Багато, кажуть, і простого люду потрапило — хто з якимось проханням прийшов, хто ще чогось. Усіх їх понапихали в машини й повезли в Бабин яр. Знаєш, де він?
— Десь на Сирці... А що?
— Шо!.. Постріляли. Там, кажуть, усіх євреїв київських порозстрілювали, і комуністів, а тепер і...
— А як же правительство? — раптом озвався Архип Нетреба, який досі мовчки сидів на дзиґлику й лише на всю хату пахкав махрою.
— Воно тобі треба, старий! — озвалася на чоловікове запитання тітка Явдошка, сидячи на Максимовому ліжку. — Вже куди й тобі, каліці...
— Не баб'ячого розуму діло, кау, — огризнувся Архип Іванович.
Олег пояснив:
— Уряд заарештували десь чи то в Житомирі, чи то в Фастові, хто його знає...
— А вам за те нічого не той, що про таке балакаєте? — спитав знову Архип Нетреба.
— По голівці не погладять, Івановичу, — криво всміхнувся Олег. — Такого з хати краще не виносити.
— Та я хіба шо кау? Моє діло тепер генвалідне.
Старий потер долонею круглу лялечку своєї кукси, що ледь визирала з-під синього рукава.
— Наш дерехтор... — Він кинув у бік сина, що, підперши кулаками підборіддя, сидів на покуті під Богородицею з дитям, — ....наш дерехтор уже насьорбався, насилу голову додому приніс.
— Кацапи сюди не повернуться, Івановичу, — відказав Олег.
— Але одне на базарі балакають, що германця до Москви не підпустили.
— Хай їм і їхня Москва, і московські бублики, аби до нас не лізли. — Попович хитро зиркнув на старого Нетребу: — А за такі балачечки німці теж меду не дадуть, Івановичу.
Архип Нетреба сіпнувся на дзиґлику, аж люлька із зубів додолу випала:
— Та я хіба шо? Люди балакають, хіба їм пельки позатуляєш?
Він дістав люльку й витер цибух об сорочку:
— То германець був ловкий, як сказав розбирать землю, а як повернув назад усіх у колихтив, то вп'ять став поганий. Люди й сичать теперки, а шо ж.
— Нічого, Івановичу, — непевно заспокоїв його Попович. — Якось перетерпимо до кінця війни, а там... побачимо.
— Хто ж тепер у Києві? — озвався нарешті
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Яр», після закриття браузера.