Читати книгу - "Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
І посміхалася щиро:
—Прошу на весілля до мене.—
Від усмішки тієї
в Катрусі — чи, може, у Насті —
У людини в руках
закипало і ладилось діло,
ніби скупалася в щасті,
І тепер тее щастя
на ній промінцями горіло.
Сивій бабці — з поклоном,
і дітям малим біля хати,
Двом дідам і тополям,
воротам і саду з пагіллям:
— Просили батько та мати,
Просили батько та мати,
І я вас прошу на весілля,
Прошу на весілля...
Так пройшла по селу,
наче промінь,
тоненька і строга,
Наче бронзова бджілка
пролетіла з долини,
І подобрішали люди,
і рястом взялася дорога,
І заплелись у кучері
дідів столітні сивини.
І мені забажалось жагуче
в дорогу відому,
Де в вечірніх Стожарах
обличчя малюються прості,
До маленького щастя,
до рідного тихого дому,
До важких короваїв, . .
гарячих, як з грому,
До весіль молодих,
На дзвінкому кленовому мостії
ПРОХАННЯ Десь на міднім світанку,
у розводах гарячої просині
Я іду,
Я іду,
я ступаю асфальтами міста,
Площі кидають мево
червінцями осені,
І лежить тищина,
без людей тишина урочиста.
Юрби вулиць упали,
як нерухомі фонтани,
Сине небо застигло лапою,
І вмирають гудки,
і серцями залізними
корчаться крани,
І з колонок водиця
заржавлена капає.
Без людей. Без душі.
Без гарячого пульсу у скроні,
Нерухомі квартири
у картинах і килимах;
Не доїдено хліб на столі.
Не дописано книгу в безсонні. Не прикрито подушку дитині.
Жах! Жах...
Чорні більма вітрин.
Пухирі абажурів в електриці, Сині плями тролейбусів
проводжають мене.
Я іду одинокий,
неначе в незвіданій Мексіці,
Може буть, може бути.,
десь людина майне?
Може, в тихім саду,
на світанку чи нічкою глупою,
Стріне дід-садівник
у обійми живі?
Але яблука стиглі
з антонівок гупають, гупають,
І ніхто їх не підбирає в траві;
І ніхто їх не їсть,
і не квасить у діжечки криті, Бджоли лапками креслять
отруйні сліди,
Без людської руки
набирають меди медовиті І несуть невідомо куди.
І всихає пшениця,
невідомо для кого посіяна,
І зітхають в предсмерті
жител теплі вогні,
Я іду,
Я іду,
я іду,—
і самітність осіння 388
Чорні руки, як реквієми,
простягає мені.
Впала бомба воднева.
І глобальна о тій же хвилині.
Люди милі мої,
я ж люблю вас, як сонце ріку,
Не лишайте мене одного,
не лишайте мене в самотині, Під розколотим небом,
Па самітнім віку!
ЯБЛУКА
Я люблю, як, буває, осінню Пахне яблуками у хаті;
Он лежать вони, повні просині, Повні сонця, немов на святі;
Крутобокі і вітром точені,
На весілля десь приурочені, Повисають на гільце зрубане І самі бубонять, як бубони.
Звуться зорями і ранетами, Повні пахощів, соком гожі, Доспівали попід планетами,
І планети — па них же схожі;
Мились росами десь під'тучею, В землю падали в добрім літі,
І ставала земля пахучою,
Ніби яблуко на орбіті...
З МИНУЛОГО
І іо груди в воді стояли матроси, Плечима підтримуючи понтони, Падали бомби,
як чорні коси,
Були дрібненькі, були й до тонни.
На інший берег ішла піхота,
У інше життя,
до нового бою,
А мертві стояли вже без клопоту, Човни тримаючи над собою.
Ми вже гриміли десь за степами,
Рили окопчики із бійцями,
А вони лишились
крижаними стовпами,
Як обеліски
з людськими серцями...
« *
*
Інколи найде така хвилина,
Ніби я винен у всьому світі,—
За хліба шмат,
що не має людина,
За недорід на зеленій віті;
За вікову материнську муку І за посуху на ниві й.луці,
Хлопець любив,
а прийшла розлука,
Я ніби винен
у тій розлуці;
За суховії,
за град із грому І за ракетно-космічні невдачі,
Муж не вернувся
давно додому,
Я ніби винен,
бо жінка плаче;
Хтось замерзає за далиною,
Хтось повідає життя печальне,—
Серце моє, серце,
то ж ти випою,
Зліплене з нервів
і ненормальне! Пульсом прискорене
і напружене,
Б’єшся, як птах
у йосуху літом,
Може, то й добре,
що з болем здружене, А не прикрите рожевим цвітом!
Крізь темну ніч шумів весняний ДОЩ, І в унісон із ним шуміли сосни, Розгойдуючи бронзою своєю Садки і хмари; і густа трава Напоєна досхочу, до нестями, Веснянками бриніла молодими,
Трава і хмари, й сосни в темну ніч.
І я, мов дерево, і? ними ріс,
І даленів, як хмара; і росою Забрьоханий по пояс, без доріжки На вогник брів у теплому вікні, Щасливий з того, що мене зустрінуть Кохані очі, і ласкаві руки,
І пізньої вечері хліб та сіль.
Шуми, весняне дощове вітрило, Ярійте, трави, і хиліться, сосни,
І ти заходь зі мною, темна ноче,
На вогник той, де жде мене любов...
ЗЕРНО
Ні, не ямбами, не хореями Диха слово між масами,— Засекреченими батареям»
І глобальними трасами;
ІТебо ділене на квадратики, Як боєць наготові, Розрахунками математики І обчисленням крові.
Але вічністю наготоване, Поміж днями і роками, Виростає зерно, приховане Золотими потоками;
ДОРОГА ДАЛЕКА
Приходять у тиші, немов після бою, Приходять у непогоду і в спеку:
— Бери нас з собою,
Візьми нас з собою
. у дорогу далеку.
Шепоче розмова Залізнякова, Скатований Гонта збирається в мандри, Дзвенять під копитом залізні підкови, Мов залізні троянди.
Міцні кріпаки, одчайдухи з журбою, Повстанці, діди, пересохлі, мов деко:
— Бери нас з собою,
Візьми нас з собою
У дорогу далеку.
І ті, що взивалися єретиками,
І ті, що ставали на прю із богом,
І ті, що шукали шкуринку віками За високим порогом.
Приходять із небом своїм, із тяжбою;
З возами, із кіньми, з своїми лелеками:
— Бери нас з собою,
Візьми нас з собою У дорогу далекую..
В дорогу далеку з життям, із коханням, Без деспотів, зради, лихої облуди,
Де щастя — є щастям,
Світання — світанням,
А як люди —-ґо люди,
Та й сам я прошуся на людному вічі, Що буду залізним чи холод, чи спека, Народжуюсь тричі,
Палю себе тричі,
Бо дорога далека!
Дорога далека...
9 *
*
Дай мені, Земле, від своєї любові Хліба, і рясту, й зеленої крові,
Дай мені коней, щоб їздить в гості, Дужих' моторів У високості.
Дай мені, Земле, від чорного жару Світлого полум’я без пожару,
Щоб гуготів, лопотів по світу Синіми крилами Антрациту.
Сій мені, Земле, дубів на плечі,
Щоб налякались сноби й предтечі,
Як засвічу я своє горіння,
Як
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Поетичні твори, літературно-критичні статті, Андрій Самойлович Малишко», після закриття браузера.