Читати книгу - "Моральні листи до Луцілія"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
/22/ «Нічого не доможетесь, — закинуть наші супротивники, — наполягаючи на тому, що немає жодного іншого блага, окрім чесноти: такий захист не вбереже вас, не забезпечить від ударів фортуни! Самі ж ви стверджуєте, що добрі діти, доброзвичайна вітчизна, добрі батьки — це благо. То чи зможете ви зберегти свій спокій, коли їм грозитиме небезпека? Вмить захвилюєтесь, коли вітчизна опиниться в облозі, дітей спіткає смерть, батьків — неволя». — /23/ Спочатку, обстоюючи наш погляд, я викладу те, що зазвичай в такому випадку відповідають; потім і від себе додам, що, на мою думку, треба було б відповісти. Окремо варто розглядати ті блага, втрата яких призводить до чогось неприємного: міцне здоров’я, скажімо, коли його підірвати, стає нездужанням; гострота зору, притуплюючись, робить нас підсліпуватими; коли підрізані колінні сухожилки, то втрачаємо не лише прудкість, але й перетворюємось на немічних. Такої небезпеки нема в усіх тих випадках, які ми навели раніше. Чому? Якщо я втратив вірного друга, то мені не доведеться через те звідати зрадливість; якщо я поховав добрих дітей, то не матиму натомість поганих. /24/ До того ж ми втрачаємо не друзів, не дітей, а їхні тіла. Благо може пропасти лише в один спосіб — перейти в зло, а такого природа не дозволить, оскільки будь-яка чеснота, будь-який її твір не підлягають зіпсуттю. Врешті, якщо й загинуть друзі, якщо осиротять нас бездоганні діти, що виправдали всі батькові надії, — все ж є чим заповнити порожнечу втрати. — Запитаєш, чим? А тим, що й зробило їх добрими, — чеснотою. /25/ Вона ж не стерпить жодної порожнечі — заповнює всю душу, усуває всі жалі; її однієї нам достатньо, бо в ній — і суть, і джерело всіх благ. Яка різниця, чи струмкова вода плине, чи її перекрили, якщо непошкодженим є саме джерело, з якого вона б’є? Ти ж не твердитимеш, що чиєсь життя справедливіше, впорядкованіше, розважніше, чесніше, а значить, краще, коли діти живі й здорові, аніж тоді, коли він їх утратив? Примножуючи друзів, не станеш розумнішим, як і втрачаючи їх, — дурнішим, отже, не станеш від того ні щасливішим, ані нещаснішим. Доки неторкнутою буде доброчесність, доти й не зазнаєш жодної втрати.
/26/ «То як це? Хіба не назвеш блаженнішим того, хто в колі друзів та дітей?» — А чому б я мав назвати його блаженнішим? Таж найвище благо не може ні надщерблюватися, ні виповнюватись; воно завжди перебуває у своїх межах, хоч як би там поводилася фортуна. Чи доживе людина до глибокої старості, а чи помре, не сягнувши сивини, міра найвищого блага залишається незмінною, хоча вік буде різний. /27/ Чи малий круг окреслиш, чи великий — форма буде однаковою для обидвох; і хай один круг залишиться надовго, а другий, щойно окресливши на піску, тут же й зітреш, їхня форма, кажу, нітрохи не зміниться. Що пряме, правильне, того не зміряєш ні величиною, ні числом, ані часом: його ні пошириш, ані стиснеш. Якщо життя чесне, то скорочуй його, скажімо, столітнє тривання до якого хочеш відтинку, хай навіть до одного дня, — воно все одно чесне. /28/ Іноді доброчесність виявляє себе на ширшій ниві: вона керує володіннями, містами, провінціями, видає закони, дбає про дружбу, зважує зобов’язання поміж близькими та дітьми; іноді ж вона замкнута у тісних межах убогості, вигнання, самотності. І все ж вона не стає меншою, коли з високого становища спускається до особистого життя, з володарного престолу — до низького ослінчика, від неозорих державних прав — до вузин якоїсь хатини чи закутка. /29/ Вона не втрачає своєї величі й тоді, коли, вигнана звідусіль, замикається в собі. Адже за всіх обставин її дух — великий і непохитний, розважність — неослабна, справедливість — непідкупна. Отже, вона й блаженна однаковою мірою, і те блаженство не має іншої оселі, окрім душі; воно величаве, стійке, спокійне, чого неможливо осягнути без знання всього божественного та людського.
/30/ А тепер щодо моєї особистої відповіді, яку я обіцяв навести. Мудрець не впадатиме в розпач, втративши дітей чи друзів, їхню смерть він сприйматиме у тій самій рівновазі духу, в якій виглядає і свою останню днину. Як не боїться зустріти її, так і не страждає від тієї, що забрала близьких. Доброчесність — це передусім злагодженість: усі діла, що походять від неї, погоджуються з її засадами, відповідають їм. Ця злагода пропадає, якщо дух, якому належить бути піднесеним, гнеться від жалю чи від туги. Далеким від чесноти, ганебним є всякий трепет, неспокій, всяка млявість у ділі. Чеснота — завжди спокійна, вільна, безстрашна, кожної миті готова до дії. — /31/ «То що, мудреця не торкнеться навіть тінь хвилювання? Він не зблідне, не зміниться з виду, не похолонуть у нього руки? Не відчує й нічого іншого, що іноді трапляється не за велінням душі, а мимоволі, наче від поштовху самої природи?» — Авжеж. Буває таке й з ним. Але він стоятиме на своєму — знатиме, що в усьому тому немає жодного зла, нічого такого, через що міг би затьмаритися здоровий глузд. Усе, що треба зробити, він робитиме рішуче, не зволікаючи. /32/ Бо хто ж не визнає, що то ознака глупоти — спроквола, неохоче робити те, що належить робити, і водночас розриватися на хтозна-скільки частин, тілом тягтися в один бік, душею — в інший? До того ж глупоту зневажають саме за те, чим вона пишається, за що сама собі б’є в долоні. Але навіть те, завдяки чому вона так зарозуміло дере носа, — навіть те вона робить із нехіттю. А вже коли боїться якогось лиха, то в очікуванні його так вимучується, мовби те лихо вже прийшло, і, боячися страждання, зазнає не менших страждань від самого страху перед ними. /33/ Як у кволих людей хворобу випереджують деякі ознаки — млявість у м’язах, безпричинна втома, позіхи й дрижаки, що пробігають тілом, так і слабкий дух відчуває удари ще перед тим, як налетить біда: він переймає її ще в дорозі й поспішає впасти передчасно. Але що може бути безглуздішим, ніж виснажувати себе страхом перед майбутнім і замість того, щоб зберегти сили для мук, вибігати нещастю назустріч, пориватися до нього? А його, якщо вже годі прогнати геть, то краще хоча б відтягнути. /34/ Хочеш переконатися, що ніхто не повинен мучитися майбутнім? От нехай хтось почує, що через п’ятдесят років йому доведеться зазнати страшних тортур.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Моральні листи до Луцілія», після закриття браузера.