Читати книгу - "Острів Тамбукту, Марко Марчевський"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
У голосі його бриніли виклик і погроза.
— Що значить «усе»?
— Тобі краще знати що! — грубо відповів Амбо.
Такий тон змусив мене замислитися. Невже йому відомо, що Канеамея приносила мені біле листя, яке Арикі так старанно приховував од мене? Невже Амбо бачив її в ту ніч? І невже це його стріла забриніла в стіні у мене над головою? Не може бути! Ні, ні! Амбо не такий підлотник.
— Гаразд, я скажу тобі все, як було, — промовив я. — Але спочатку ти повинен сказати, чия стріла просвистіла над моєю головою.
Ми стояли один проти одного. Я теж зняв гвинтівку з плеча, міцно стискаючи її в руці.
— Моя, — визнав Амбо.
— Так це ти хотів мене вбити?
— Коли б хотів, не став би цілитись вище твоєї голови.
— Я в ту мить саме нахилився, і стріла пролетіла над головою.
— Не сміши мене, — похмуро сказав Амбо. — Я навмисне вистрілив у ту мить, коли ти нахилився.
— Навіщо?
— Хотів нагадати тобі, що я непоганий лучник. Ти забув про це.
— Невже ти здатний вистрілити другові в спину?
— Ні! Я не пакегі. Я син племені занго! — гордо відповів Амбо.
— Що ж, я не син вашого племені. Але я досі нікого не вбив і ні на кого не напускав кадіті.
Амбо насупився.
— Я зрозумів тебе, — збентежено промовив він. — Я збирався вбити Арикі. Але чому? Знову ж через тебе!
Він говорив правду. Не знаючи, що відповісти на це, я лагідно промовив:
— Навіщо нам сваритися? Що ми з тобою не поділили? Чим я тебе образив? Скажи!
Амбо заговорив про ту буремну ніч і про Канеамею. Він бачив, як вона зайшла до мене, і, доки не вийшла, стояв, притулившись до дерева.
Канеамея колись дала згоду стати його сахе, але я буцімто переманив її, і вона відмовила йому. Тепер, мовляв, я домагаюся, щоб вона стала моєю сахе, та Арикі не дозволяє. Так-так! Арикі не дозволяє, і мені ніколи не бути головним жерцем. Ніколи!
— Це Арикі тобі сказав?
— Так, Арикі. Він тебе ненавидить.
— Арикі бреше. Я ніколи не хотів стати дато Канеамеї. Ніколи! — повторив я, підвищивши голос.
— Арикі говорить правду. А ти брешеш. Ти хочеш стати рапуо. Але май на увазі: цього не буде!
Я вирішив покінчити з неприємною розмовою і роздратовано сказав:
— Що тобі від мене треба? Кажи!
— Я хочу, щоб ти більше не чіпав Канеамею.
— Канеамею? — удавано посміхнувся я. — А чому це ти про неї так піклуєшся? Вона ж не вашого роду. Ти не маєш права захищати її.
Амбо вдруге зніяковів. За звичаями племені, тільки член роду Канеамеї має право вимагати від мене пояснень, якби я справді образив її. Крім того, я нічого такого не зробив, що могло б ославити дівчину, і був страшенно здивований, що Амбо повірив Арикі. Хіба він не знає, що цей дідуган здатний посварити і найкращих друзів?
— Ти сам бачиш, що не правий, — сказав я трохи лагідніше. — Обміркуй усе гаразд, а після великого полювання знову поговоримо.
— Зараз будемо говорити! — злобно крикнув Амбо.
— Що тобі, зрештою, потрібно від мене? — скипів я.
— Хочу тебе вбити!
— За чим же справа? На, вбивай! — Я підступив ближче. — Стріляй!
— Ні, — ступив він крок назад. — Я хочу вбити тебе як людину, а не як собаку. Битися на списах або на луках я з тобою не буду, бо ти цього не вмієш. Зате добре стріляєш із гвинтівки. Ну, чого ж ти мовчиш? Чи, може, злякався? Та ти справді боягуз! Арикі мав рацію!
Від його слів у мене в горлі пересохло і кров ударила в голову. Амбо ставав надто зухвалим.
— Хто стрілятиме першим? — запитав я.
— Вибирай сам. За тобою слово…
— Гаразд, я стрілятиму першим. Ти згоден? Чи, може, відмовляєшся?
Та синові вождя й на думку не спадало відмовлятися. Він добре знав, що я влучно стріляю, і все ж погодився, щоб я стріляв першим. Це було рівнозначно самогубству.
– Іди стань он. під те дерево і приготуйся, — сказав я. — Лічитиму до трьох. Якщо не влучу, лічи й ти до трьох і стріляй.
Я сподівався, що в останню мить він злякається й відмовиться від поєдинку, але помилився. Амбо рішучим кроком підійшов до дерева і став, високо піднявши голову, наче хотів сказати: «Стріляй, ненависний пакегі, я не боюся тебе!»
Я навів гвинтівку прямо на голову:
— Раз!
В мене тремтіли руки. Амбо мовчав.
— Два!
Відстань між нами була незначна. Я прицілився. Варто було натиснути спусковий гачок — і син вождя впав би на землю мертвий.
— Три! — вигукнув я і, піднявши мушку, вистрілив у повітря.
Все тіло охопила слабість, руки й ноги дрижали. Я сперся на гвинтівку й сказав:
— Тепер твоя черга. Стріляй!
— Ні! — вигукнув Амбо. — Ти стріляв не так, як треба. Ти з мене глузуєш, але нічого не вийде! Будемо битися по-мисливськи. Сховаємось у лісі і підстерігатимемо один одного. Кожен має право стріляти, як тільки помітить супротивника. Коли хочеш — можеш знову стріляти в повітря: твоя воля. Але знай, я вб'ю тебе, як тільки помічу. Стережись! Велике полювання починається.
І
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Острів Тамбукту, Марко Марчевський», після закриття браузера.