Читати книгу - "Твої не рідні, Ульяна Соболева"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
Через місяць….
Мене вже виписали, залишалося забрати деякі папери, і я до тремтіння в руках чекала цього моменту. Бігти звідси. Тікати світ за очі. Так далеко, щоб навіть запахи стали іншими, щоб повітря вібрувало інакше і сонце світило з іншого боку. Хоча насправді мені б вистачило просто повернутися додому. У своє місто. Мені було нудно тут залишатися після всього, що сталося, і після всього, що я дізналася.
Це як виринути з кошмару в кошмар, закрити очі, тому що жах і біль обрушилися на все тіло, і відкрити їх, щоб задихнутися від тієї ж болю, побачивши ЙОГО поруч ... Його і Марійку. Поки я була без свідомості, а точніше, вони всі вважали, що я без свідомості, я чула його голос. Чула, як він читає мені щось. Я не могла розібрати слів, не розуміла сенсу, але мені вистачало цього тембру. Він висмикував мене з темряви, з нескладних жахливих снів, в яких я шукала свою дитину і не могла знайти. Я чіплялася за цей голос і йшла до світла, тримаючись за стіни. Там, у своїй нестямі я любила його абсолютно і беззастережно, і мені нема було за що прощати. Там ми з ним були щасливі. Між нами не було дикої прірви ... І краще б я залишалася в цій безодні своїх ілюзій, мрій і фантазій, бо реальність виявилася страшнішою за будь-який дикий абсурд. Тому що я розбилася об неї і розтрощила собі кістки. Іноді життя буває страшніше за найзбоченіший фільм жахів ... тому що в ньому все по-справжньому.
Моя реальність починалася з тієї палати, в якій я лежала, як рослина, продовжилася з приїздом Антоніни і більше не закінчувалася. Моя хвора реальність, в яку було нестерпно повірити, але все ж вона була схожа на правду і нарешті склала весь пазл у жахливу, потворну картинку, від якої затряслися руки і ноги і змертвіло всередині. Останній раз я так мертвіла, коли померла моя мама. Останній раз я відчула цей нелюдський біль саме тоді і сподівалася, що більше ніщо не зможе мене вбити знову ... І помилилася.
Мій колишній чоловік і все, що його оточувало, повітря, яким він дихав, усе, що було ним, завжди завдавало мені болю. Навіть думки про нього змушували затримувати дихання від ломоти в грудях і кам'яніючого серця.
Я не пам'ятаю, як проходило моє одужання. Воно злилося в низку однотонних сірих днів із моїм маніакальним прагненням якомога швидше виїхати. Якнайшвидше залишити це місце, піти, сховатися подалі від того, хто зруйнував і розірвав мою душу, і в той же час я не розуміла, як можна шалено любити свого ката. Попри все, що він зробив зі мною, там, у глибині душі до божевілля любити все, що є ним. Навіть ім'я його вимовляти і тремтіти від пристрасті і від відчаю, бо ніколи їй не збутися. Не можна прощати ... я зраджу і себе, і Марійку.
Тоді ... у моїй палаті, коли я повністю прийшла до тями, я зрозуміла, що не зможу йому пробачити. Не зможу і не хочу. Я не готова. Я не стану втрачати себе знову. І навіть його голос для мене болючий, як пекельна мука. Усе в ньому занадто любиме, так любиме, що ненависть через цю любов перетворювалася на жахливу темряву, яка застеляла мені очі, коли я відчувала, як болить за нього серце. Як він весь живе всередині мене і не збирається помирати, як би жорстоко я його не труїла, як би не вирізала зі свого серця, він воскресає там знову і знову.
Єгор мовчки сидів поруч із ліжком. Зовсім інший, змінився, змарнілий,із довгою щетиною на обличчі. Немов минуло не кілька днів, а ціле десятиліття, і за цей час Шумаков встиг постаріти. Ніколи не думала, що люди вміють старіти так швидко. Так, смерть матері - це нестерпне горе, і з ним важко змиритися ... коли я проводила свою матусю, я стала старшою на два життя.
Він простягнув руку, щоб накрити нею мою, але я відсмикнула пальці. Відсмикнула так швидко, що навіть боляче стало зведеним м'язам. Ми мовчали. Довго мовчали. Потім він пішов, а я повернула голову до вікна. Нехай іде. Так краще. Чим менше я бачу його поруч, тим легше спробувати знову видерти його зі своєї душі.
Ні, у часі все ж немає можливості лікувати рани на серці і дарувати можливість прощати. Моя душа не була готова до прощення в той момент. Я не могла навіть думати про нього спокійно. Кожна думка викликала в моїй душі хворобливу судому. Якась частина мене залишилася в минулому і проживала той момент на узбіччі, по щиколотку в брудній воді, із немовлям на руках знову і знову. І я не могла вийти з цього дня бабака ні на мить. І пам'ять не стирається, і немає лікування, немає ніякого світла в кінці тунелю. Мені все так же нестерпно боляче.
Єгор привозив до мене Марійку і залишався за дверима палати. І мені здавалося, що ці дні змінили і мою дитину теж. Вона стала іншою. Мені це подобалося й не подобалося. Вона постійно говорила про нього. Захоплено, захлинаючись. І ... називала його татом. Я кивала, слухала і відчувала, як мені хочеться закричати, що не тато він їй, що це лише назва, і що за кілька днів татом стати неможливо. Що немає у неї ніякого тата, є тільки я, а він ... він від нас відмовився, вигнав нас, відрікся, викинув ... та що завгодно зробив, щоб не бути з нами.
І мовчала. Я не сміла зруйнувати її щастя, її радіості, її захоплення. Ніколи раніше я не бачила Марійку такою щасливою. І мені від цього ставало одночасно і боляче, і радісно.
- Мам, а ти все ще на нього злишся? А ми приїжджали, тато казки тобі читав.
Я кивала і посміхалася, вона переставала сміятися й уважно дивилася мені в очі.
- Ти його ненавидиш, так?
- Ні. Просто ... просто ми багато сварилися, і мені потрібен час. А я рада, що тато спілкується з тобою.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Твої не рідні, Ульяна Соболева», після закриття браузера.