Читати книгу - "Темна вежа. Темна вежа VII"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Коли Мія пішла з нашого номера в «Плаза-Парку»… номера дев’ятнадцять-дев’ятнадцять… до «Діксі-Піґ», я впала в якийсь транс. Мені снилися сни… про тюрму… про ведучих новин, які оголошували, що той, і той, і той померли.
— Ти розповідала, — нагадав Едді.
Але вона несамовито затрясла головою.
— Не все, не все розповідала. Бо дещо здавалося безглуздим. Наприклад, коли Дейв Ґерровей оголосив, що маленький син президента Кеннеді помер — маленький Джон-Джон, який салютував, коли його проминав катафалк із тілом батька. Цього я не розповідала, бо це якесь божевілля. Джейку, Едді, молодший Джон-Джон Кеннеді помер у ваших «коли»?
Обидва похитали головою. Джейк навіть не дуже розумів, про кого Сюзанна говорить.
— Але він помер. У Наріжному світі, у далекому майбутньому стосовно наших з вами часів. Я впевнена, що це сталося у дев’яносто дев’ятому. Так помер син останнього стрільця, о Дискордія. Я так собі думаю, що тоді чула сторінку некрологів з «Тайм Тревелерз Віклі».[63] Тоді перемішалися різні часи. Джон-Джон Кеннеді, потім Стівен Кінг. Я ніколи про нього не чула, але Девід Бринклі сказав, що це він написав «Салемз-Лот». Ту книжку, в якій був отець Каллаген, так?
Едді й Роланд кивнули.
— Отець Каллаген розповідав нам свою історію.
— Так, — сказав Джейк. — Але що…
Та Сюзанна перебила його. В очах у неї застиг туманний далекий вираз. Погляд, у якому от-от прозирне розуміння.
— А потім до ка-тету Дев’ятнадцяти приходить Бротіґен і розповідає свою історію. І погляньте! Погляньте на лічильник!
Всі нахилилися вперед. У віконцях було:
1999.
— Я думаю, що Кінг написав і Тедову історію, — мовила Сюзанна. — Ніхто не хоче вгадати, якого року її надрукували чи надрукують у Наріжному світі?
— Тисяча дев’ятсот дев’яносто дев’ятого, — тихо сказав Джейк. — Але в ній не буде того, про що ми слухали. Там описуватимуться пригоди Теда в Коннектикуті.
— А ви з ним зустрічалися. — Сюзанна дивилася на свого діна і свого чоловіка. — Зустрічалися зі Стівеном Кінгом.
Вони знову кивнули.
— Він створив панотця, створив Бротіґена, створив нас, — сказала вона начебто до себе і похитала головою. — Ні. «Усе суще слугує Променю». Він… він полегшив нашу появу.
— Так, — закивав Едді. — Так-так. По-моєму, так і є.
— У своєму сні я була в тюремній камері. І на мені був одяг, як тоді, коли мене заарештували. А Девід Бринклі сказав, що Стівен Кінг мертвий, горе, Дискордія — щось таке. Ще Бринклі додав, що його… — Сюзанна насупилася, згадуючи. Якби знадобилося, вона б зажадала, щоб Роланд витяг з неї всі спогади гіпнозом, але виявилось, що це не потрібно. — Бринклі сказав, що Кінга збив мінівен, коли письменник гуляв біля свого будинку в Ловеллі, що в штаті Мен.
Едді пересмикнуло. Роланд нахилився вперед, його очі палали.
— Ти нічого не плутаєш?
Сюзанна впевнено похитала головою.
— Він купив будинок на Черепаховій алеї! — закричав стрілець. Потім обома руками вхопив Едді за сорочку, але той, здавалося, навіть не помітив. — Ясна річ! Ка говорить, і вітер віє! Він просунувся трохи далі Шляхом Променя і купив будинок у тому місці, де матерія світів витончилася! Там, де ми бачили нахожих! Де балакали з Джоном Каллемом і звідки повернулися сюди! Ти сумніваєшся? Хоч на крихту сумніваєшся?!
Едді похитав головою — авжеж, він не сумнівався. У голові в нього ніби дзенькнуло, як дзенькає, коли ти на атракціонах вдаряєш дерев’яним молотком по педалі, вкладаєш в удар усю свою силу, і свинцевий брусок злітає аж до верхівки стовпа і дзвонить у дзвінок. І за це ти отримуєш приз — великого пупса К’юпі, тому що Стівен Кінг вирішив, що то має бути пупс? Бо Кінг походив зі світу, де Ґан запустив своїм священним пальцем час. Бо якщо Кінг каже — К’юпі, ми всі кажемо «К’юпі», і ми всі кажемо спасибі? А якби йому стукнуло в голову, що призом в атракціоні «Перевір свою силу» має бути лялька Клупі, то всі казали б — Клупі?
Едді в цьому не сумнівався. Не сумнівався, як і в тому, що Кооп-Сіті знаходився в Брукліні.
— Девід Бринклі сказав, що Кінгу було п’ятдесят два роки. Хлопці, ви з ним зустрічалися, тож порахувати зможете. Могло йому бути п’ятдесят два в дев’яносто дев’ятому?
— Можеш закластися на власну непорочність, — Едді кинув на Роланда похмурий, безрадісний погляд. — А оскільки нас переслідує дев’ятнадцять — Тед Стівенс Бротіґен, порахуйте букви![64] — я думаю, що нам відомий не лише рік. Дев’ятнадцяте…
— Це дата, — рішуче сказав Джейк. — Певна річ. Переломна дата переломного року в Наріжному світі. Дев’ятнадцяте якогось місяця тисяча дев’ятсот дев’яносто дев’ятого року. Швидше за все, влітку, бо він саме був надворі, гуляв.
— Тепер там літо, — завважила Сюзанна. — Червень. Шостий місяць. Якщо шістку перевернути, отримаємо дев’ятку.
— А якщо «собаку» прочитати справа наліво, то вийде «бог»,[65] — спробував віджартуватися Едді, але в голосі вчувалася тривога.
— Я думаю, вона має рацію, — сказав Джейк. — Це станеться дев’ятнадцятого червня. Саме тоді Кінг потрапить під колеса, і не залишиться навіть найменшого шансу, що він повернеться до роботи над історією Темної вежі… нашою історією… Промінь Ґана не витримає перевантаження. Залишиться Промінь Шардика, але він уже понівечений. — Блідий, з посинілими губами, Джейк подивився на Роланда. — Він лусне, як кулька.
— Може, це вже сталося, — мовила Сюзанна.
— Ні, — похитав головою Роланд.
— Звідки така певність? — спитала вона.
Стрілець похмуро, без тіні гумору всміхнувся.
— Бо нас би вже не було.
Дев’ятнадцять
— Як нам цьому запобігти? — спитав Едді. — Той Трампас сказав Теду, що це ка.
— Може, він щось не так зрозумів, — сказав Джейк, але прозвучало це не надто переконливо. — То були чутки, а їх завжди перебріхують. А ще може бути, що в Кінга є час до липня. Чи серпня. А як щодо вересня? Може бути й вересень, хіба в це так важко повірити? Вересень же дев’ятий місяць…
Всі подивилися на Роланда — той сидів, простягнувши перед собою ногу.
— Його вдарить сюди, — сказав він, наче розмовляв з самим собою, і торкнувся правого стегна… потім ребер… потім голови збоку. — Мене мучить головний біль. Він стає дедалі гірший. Я не бачив підстави вам про це розповідати. — Він провів скаліченою правою рукою вздовж правого боку. — Сюди припаде удар. Розтрощить йому стегно. І ребра. Розкроїть череп. Мертвий, він впаде у придорожню канаву. Ка… і кінець ка. — Стрільцеві очі проясніли, і він стривожено повернуся до Сюзанни. — Коли саме ти була в Нью-Йорку? Нагадай-но мені.
— Першого червня тисяча дев’ятсот дев’яносто дев’ятого.
Роланд кивнув і
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Темна вежа. Темна вежа VII», після закриття браузера.