Читати книгу - "Острів Тамбукту, Марко Марчевський"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Щоб вигнати з неї злих духів.
— Скільки часу це триватиме?
— Сім сонць.
Сім сонць — це значить сім днів.
Зінга пояснила мені, що через сім днів і сім ночей Гахар однесе клунок у ліс, до хатини вічного вогню, і повісить його на «дерево смерті». А коли мине ще в семи місцях по сім сонць, Гахар спалить клунок з покійницею на великому вогнищі перед хатиною вічного вогню і розвіє попіл за вітром. На цій церемонії буде присутнє все селище. Під час спалювання трупа Арикі танцюватиме «танець смерті». «Ця роль, безумовно, підходить йому», — подумав я.
Через сім днів я пішов до хатини вічного вогню. Клунок висів на дереві. Це був анчар — «дерево смерті», як його назвали тубільці.
І я згадав вірш Пушкіна:
В пустелі вбогій і скупій. Де вітер мчить піски нагріті. Анчар, як грізний вартовий, Стоїть один у всьому світі. Його зростила на біду Природа у годину люту І в зелень мертвісно-бліду, І в корінь налила отруту. До нього й птиця не летить, І тигр не йде: лиш вихор буйній На древо смерті набіжить І мчиться геть, уже отруйний. І якщо тучі грозові Обмиють пагілля дрімучі, То вже краплини дощові Падуть, отруйні та жагучі.
Далі поет розповідає, як один володар послав свого раба до анчара за отрутою, щоб «загибеллю чорною» розбити ворога. І раб справді приніс сік смертоносного дерева.
Блідий, знесилений, він ліг Під шалашем на всохлім лику І вмер біля владарських ніг Той раб, замучений без крику.
Пушкін помилявся.[23] Отрута з анчара зовсім не така сильна, як він собі уявляв. Тубільцям відомі рослини з набагато сильнішою отрутою, і все ж вони називають анчар «деревом смерті» і вішають на нього покійників.
РОЗДІЛ ДРУГИЙ
Цікавість Гахара. Удаване примирення з головним жерцем. Крокодил у малій затоці. Тривоги Боамбо. Арикі знову на сцені. Крокодилові потрібна жертва. Поради Сміта. Банда головного жерця. Тривоги Зінги. Як можна вбити крокодила ножем.
І
Після смерті дружини Гахар ще дужче прив'язався до двох своїх онуків і тільки ввечері розлучався з ними, ідучи спати в свою хатину. Він часто водив їх до малої затоки, там діти купались і гралися, а він наглядав за ними, замислений і сумний. Оскільки затока була і моїм улюбленим місцем відпочинку, то ми часто зустрічалися там із стариком і довго розмовляли про життя і смерть.
Одного ранку він прийшов, коли я саме викупавсь і збирався йти, доки сонце не дуже припікало.
– Іди сюди, — сказав Гахар і сів у холодку під віковим деревом.
Настав час припливу, вода заливала частину піщаного берега і хлюпотіла біля наших ніг. Гахар заговорив про великий землетрус, який багато років тому зруйнував усі хатини на острові. Гора вкрилася димом, що його вивергав вулкан; набігла величезна хвиля, заввишки з дерево, під яким ми сиділи, і залила берег. Багато людей загинуло — одні потонули, інші були знайдені мертвими в зруйнованих хатинах. Тоді Гахарові було років десять. Він пам'ятає сильний гул, чорний дим і червоні язики полум'я, що виривалися з жерла вулкана. Гори тряслись аж до підошов, земля підскакувала і підкидала людей угору, як пір'їнки, вони падали покалічені і вмирали, придавлені поваленими деревами, а земля все двигтіла… І я зрозумів, чому люди так бояться землетрусу і чому Арикі так часто питав мене, чи можу я викликати арамру.
Онуки старого Гахара бавилися в теплій воді. Старший хлопчик, Акгахар, заліз по пояс у воду і шукав рибу, щоб наштрикнути на свого тонкого списа, а його молодший братик лежав горілиць на березі, бовтаючи ногами в воді.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Острів Тамбукту, Марко Марчевський», після закриття браузера.