Читати книгу - "Темна вежа. Темна вежа VII"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Ти знаєш, кому вони належать? — спитав Джейк. — Якщо знаєш, просто скажи — з армрестлінгом я вже пас.
Роланд усміхнувся.
— Простеж їх трохи далі. Побачимо, який ти слідопит.
Нахилившись уперед, наче в нього болів живіт, Джейк повільно пішов уздовж слідів. Заглибини губилися за валуном. На камені лежав шар пилюки, а в ній видніли подряпини — наче щось тернулося дорогою об валун.
І залишило дві шорсткі чорні волосини.
Джейк узяв одну й одразу ж, здригнувшись від огиди, здмухнув її з пальців. Жоден його рух не уник пильного ока Роланда.
— У тебе такий вигляд, наче ти привида побачив.
— Це кошмар! — Джейк не зміг впоратися з тремтінням голосу. — Господи, що то було? Що за нами стежило?
— Той, кого Мія назвала Мордредом. — Голос Роланда звучав рівно, але Джейк ледве примусив себе подивитися йому у вічі — таким холодним був погляд стрільця. — Дитина, яку, за її словами, зачато від мене.
— Він був тут? Вночі?
Роланд кивнув.
— Підслуховував… — Закінчити речення Джейк не зміг.
Зате Роланд зміг.
— Підслуховував, як ми балакали й планували подальші дії. І Тедову розповідь теж чув.
— Але ти цього не знаєш напевне. Ці сліди міг залишити хто завгодно. — Та тепер, після розповіді Сюзанни, лапи монстра-павука були єдиним, що спадало Джейкові на думку при погляді на сліди.
— Пройди трохи далі, — порадив Роланд.
Джейк здійняв дашком брови, і стрілець кивнув. Віяв вітер, доносив до них музику, яку крутили в тюремному поселенні (Джейкові здалося, що зараз звучала пісня «Міст над буремними водами»),[66] а ще — далекий гуркіт грому, схожий на перекочування кісток.
— Що…
— Іди, — наказав Роланд, кивком показуючи на камінці, якими була засипана стежка на схилі.
Джейк послухався, бо зрозумів, що це черговий урок — з Роландом ти завжди був у школі. Навіть у тіні смерті можна було почерпнути якийсь урок.
З іншого боку валуна стежка якихось тридцять ярдів вела прямо, а тоді знову зникала з поля зору. І на цьому прямому відрізку сліди були дуже чіткі. З одного боку три, з іншого — чотири відбитки.
— Вона казала, що відстрелила йому одну лапу, — промовив Джейк.
— Казала.
Джейк спробував намалювати собі образ семилапого павука завбільшки з людське немовля, але не зміг. У нього виникла підозра, що йому просто не хотілося уявляти цю картину.
За наступним поворотом на стежині лежав висушений труп. Джейк не сумнівався, що йому розпороли черево, але сказати щось напевне було важко. Не було ні нутрощів, ні крові, ні мух, що кружляли б над рештками. Лише грудка чогось брудного й висхлого, що віддалено (дуже віддалено) нагадувало собаку.
Підійшов Юк. Понюхав рештки, задер лапу і помочився. Потім зайняв своє місце біля Джейкової ноги з таким виглядом, наче виконав важливу справу.
— Це була вечеря нашого гостя, — сказав Роланд.
Джейк роззирнувся навколо.
— Він і зараз на нас дивиться? Як думаєш?
— Я думаю, хлопчикам, які ростуть, потрібно відпочивати.
Джейк відчув, як щось неприємно кольнуло в душі, але він не став дошуковуватися, що то за відчуття, просто відкинув його. Ревнощі? Та яке там! Як він міг ревнувати до істоти, яка почала життя з того, що зжерла свою матір? Так, він був кревний родич Роланда — його справжній син, якщо вже бути точним, — але волею випадку, не більше.
Адже так?
Джейк усвідомив, що Роланд пильно на нього дивиться, і під цим поглядом йому стало незатишно.
— Про що задумався?
— Та пусте, — відповів Джейк. — Просто цікаво, де він міг залягти.
— Важко сказати. Лише на цьому схилі, напевно, близько сотні нір. Ходімо.
Роланд повів його зворотним шляхом за валун, на якому Джейк знайшов шорсткі чорні волосини, і заходився методично стирати ногою сліди, що їх зоставив Мордред.
— Навіщо це? — запитав Джейк, трохи різкіше, ніж йому хотілося.
— Едді й Сюзанні не треба про нього знати, — відповів стрілець. — Він хоче лише спостерігати, а не втручатися в наші справи. Принаймні поки що.
«А звідки ти знаєш?» — хотів було спитати Джейк, але знову дав про себе знати той укол (те відчуття, що аж ніяк не могло бути ревнощами), і він передумав. Нехай Роланд собі думає, що хоче. А він, Джейк, тим часом буде насторожі. І якщо Мордред буде настільки дурний, що покажеться…
— Найбільше мене непокоїть Сюзанна, — сказав Роланд. — Саме її присутність «дитятка» може вивести з рівноваги. І йому найлегше буде прочитати її думки.
— Бо вона його мати, — уточнив Джейк.
— Так, між ними є зв’язок. Я можу розраховувати на те, що ти триматимеш рота на замку?
— Авжеж.
— І спробуєш виставити захист для своїх думок? Це теж важливо.
— Я спробую, але… — Джейк стенув плечима, наче кажучи, що він не знає, як це робиться.
— Добре, — кивнув Роланд. — Я робитиму те саме.
Повіяв вітер. На зміну «Мосту над буремними водами» прийшла пісня «Бітлів» (у цьому Джейк був впевнений на всі сто), приспів якої закінчувався на «біп-біп-мм-біп-біп, йе!» Невже в цих заметених порохом напівмертвих містечках між Ґілеадом і Меджисом її знали? Невже в цих містечках були свої Шеби, які грали на своїх розладнаних піаніно «Веди мою машину», поки слабшали Промені, клей, на якому трималися світи, розтягувався, і самі світи провисали?
Він рвучко труснув головою, відганяючи від себе ці думки. Роланд все ще дивився на нього, і Джейк відчув спалах роздратування (що йому було геть не властиво).
— Я мовчатиму, Роланде, і намагатимусь тримати свої думки при собі. За мене не турбуйся.
— Я й не турбуюся, — сказав стрілець, і Джейку довелося придушити спокусу — йому кортіло зазирнути в голову свого діна і дізнатися, чи правда це. Він досі вважав, що підглядати не можна, і не лише тому, що це неввічливо. Недовіра була кислотою, що роз’їдала стосунки. Їхній ка-тет і без того був крихкий, а попереду в них було багато роботи.
— Добре, — сказав він. — Це добре.
— Обре, — погодився Юк дружнім тоном, наче казав: «Тоді вирішено», і обидва мимоволі всміхнулися.
— Ми знаємо про його присутність, — сказав Роланд, — а він, швидше за все, про нашу обізнаність не підозрює. За цих обставин кращого годі й сподіватися.
Джейк кивнув. Йому вже трохи відлягло від серця.
Коли вони підходили до печери, до входу своїм звичним швидким поповзом наблизилася Сюзанна. Понюхала повітря і скривилася. А потім помітила їх, і гримаса поступилася місцем усмішці.
— Бачу красенів-мужчин! І давно ви, хлопці, повставали?
— Зовсім недавно, — відповів Роланд.
— І як ти почуваєшся?
— Добре, —
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Темна вежа. Темна вежа VII», після закриття браузера.