Читати книгу - "Королева Марго, Олександр Дюма"
Шрифт:
Інтервал:
Добавити в закладку:
— Ні, люба Маріє. Я привів до тебе другого короля, щасливішого від мене, бо у нього немає корони, нещаснішого від мене, бо у нього немає Марії Туше. Бог за все дає нагороду.
— Сір, це король Наварський? — спитала Марія.
— Він самий, дитино моя. Підійди, Анріо.
Король Наварський підійшов. Карл узяв його за праву руку.
— Подивись, Маріє, на цю руку, — сказав він, — це рука доброго брата і правдивого друга. Без цієї руки...
— Що, сір?
— Що ж! Без цієї руки, Маріє, наше дитя сьогодні не мало б батька.
Марія скрикнула, упала на коліна, вхопила руку Генріха і поцілувала її.
— Добре, Маріє, добре, — сказав Карл.
— Що ж ви зробили, щоб заплатити йому, сір?
— Я заплатив йому тим самим.
Генріх здивовано подивився на Карла.
— Колись ти довідаєшся, що я хочу сказати, Анріо. А поки що подивись.
І він підійшов до постельки, де спала дитина.
— Ех, — сказав він, — коли б цей хлопчина спав у Луврі, а не в цьому маленькому будиночку на вулиці Барр, багато що змінилося б від того в теперішньому, а може й у майбутньому[90].
— Сір, — сказала Марія, — не гнівайтесь, ваша величність, але я волію, щоб він спав тут, йому тут краще спати.
— Не турбуймо ж його сон, — сказав король, — добре спати, коли снів немає!
— Прошу, сір! — сказала Марія, показуючи рукою на двері, що вели до другої кімнати.
— Так, ти маєш рацію, Маріє, — сказав Карл IX, — будемо вечеряти.
— Любий мій Карл, — сказала Марія, — ви скажете королю, брату вашому, щоб пробачив мені, — правда?
— Що?
— Що я відпустила наших слуг. Сір, — сказала Марія, звертаючись до короля Наварського. — Карл не хоче, щоб йому прислужував хтось інший, крім мене.
— Чорт візьми! — сказав Генріх. — Я думаю!
Чоловіки пройшли до їдальні, а мати дбайливо закутала в тепле укривало маленького Карла, що спав міцним сном, якому заздрив його батько, і не прокинувся.
Марія теж вийшла до чоловіків.
— Тільки два куверти! — сказав король.
— Дозвольте мені служити вашим величностям, — сказала Марія.
— Ну, от, — сказав Карл, — ти приносиш; мені нещастя, Анріо.
— Чим, сір?
— Хіба не чуєш?
— Прости, Карл, прости.
— Прощаю, але сядь тут, коло мене, між нами.
— Слухаюсь, — сказала Марія.
Вона принесла ще накриття, сіла між двома королями і почала пригощати їх.
— Правда, Анріо, — сказав Карл, — добре мати таке місце в світі, де можна пити й їсти, не дбаючи, щоб попереду тебе хтось інший покуштував вино і страву?
— Сір, — сказав Генріх, усміхаючись і відповідаючи цією усмішкою на повсякчасні побоювання своєї душі, — повірте, що я ціню ваше щастя більше, ніж хто інший.
— Отже, скажи їй, Анріо, що коли вона хоче, щоб ми жили і далі так само щасливо, хай не втручається в політику, надто ж не знайомиться з моєю матір’ю.
— Королева Катерина, справді, любить вашу величність з такою пристрастю, що може приревнувати вас до всякого, — відповів Генріх, удаючись до хитрощів, щоб уникнути небезпечної королівської довіри.
— Маріє, — сказав король, — перед тобою один із найтонших і найрозумніших людей, яких я знаю. При дворі, — а це не мала річ, — він обхитрував усіх. Один тільки я, може, ясно бачу — не кажу його серце, але його розум.
— Сір, — сказав Генріх, — мені прикро, що ви, перебільшуючи одно, маєте сумнів до другого.
— Нічого я не перебільшую, Анріо, — сказав король, — до того ж, колись тебе зрозуміють.
Потім, звертаючись до молодої жінки, сказав:
— Особливо влучно складає він анаграми. Попроси його скласти анаграму з твого ім’я, і ручусь, що він складе її тобі.
— О, що можна знайти в імені такої простої дівчини, як я? Яку дотепну думку може викликати в умі сполучення літер, що ними випадок написав ім’я Марії Туше?
— О, скласти анаграму з цього ім’я надто легко, сір, — сказав Генріх, — і я не бачу в цьому великої заслуги.
— А, то це вже готово! — сказав Карл. — От бачиш, Маріє.
Генріх витяг з кишені свого камзола записну книжечку, вирвав сторінку і під іменням:
Marie Touchet.
написав:
Je charme tout[91].
І подав аркушик молодій жінці.
— А правда, — скрикнула вона, — це неможливо!
— Що він видумав? — спитав Карл.
— Сір, я не смію вимовити.
— Сір, — сказав Генріх, — ім’я Marie Touchet має в собі, літера в літеру, перемінивши i на j, як це робиться звичайно: Je charme tout.
— Справді, — скрикнув Карл, — літера в літеру. Я хочу, щоб це було твоїм девізом, чуєш, Маріє? Ніколи не було більш заслуженого девізу. Дякую, Анріо. Маріє, я подарую тобі його написаним алмазами.
Вечеря скінчилась: на соборі богоматері пробило дві години.
— Тепер, — сказав Карл, — на подяку за його люб’язність, Маріє, ти даси йому фотель, в якому він міг би проспати до ранку, — тільки подалі від нас, бо він хропе жахливо. Потім, якщо ти прокинешся раніш мене, розбуди мене, бо нам треба бути о шостій годині ранку коло Бастилії. На добраніч, Анріо. Влаштовуйся, як хочеш. Тільки, — додав він, підходячи до короля Наварського і кладучи йому руку на плече, — ради життя свого, — чуєш, Генріх? — ради життя свого не виходь звідси без мене, надто ж не вертайся до Лувра.
Генріх підозрював в цьому, чого не розумів, надто багато, щоб знехтувати таким попередженням.
Карл IX пішов до своєї кімнати, а Генріх — загартований горець — умостився в фотелі і незабаром виправдав обачність свого брата, що поклав його спати далі від себе.
Другого дня, удосвіта, Карл розбудив його. Спав він не роздягаючись, отже збиратися довелося недовго. Король був щасливий і веселий, яким його ніколи не бачили в Луврі. Години, які він проводив у цьому маленькому будиночку на вулиці Барр, були його сонячними годинами.
Вони перейшли через опочивальню. Молода жінка спала в своєму ліжку, дитина спала в своїй колисці. Обоє усміхались уві сні.
Увага!
Сайт зберігає кукі вашого браузера. Ви зможете в будь-який момент зробити закладку та продовжити читання книги «Королева Марго, Олександр Дюма», після закриття браузера.